Downloaded from YTS.MX
A NETFLIX SAJÁT GYÁRTÁSÚ STAND-UP KÜLÖNKIADÁSA
Official YIFY movies site: YTS.MX
ÁLLATKERT
Hölgyeim és uraim, köszöntsék a színpadon Khalid Bounouart!
DJ Wati!
Szuper!
Végre újra felléphetünk!
Örülök, hogy újra itt lehetek. Nagyon király!
Őrjítő a helyzet!
Kiakasztó ez a koronavírus.
Őrjítő volt a helyzet, amikor tombolt a vírus.
Végig a családunkkal kellett lennünk.
Én nagyon megszívtam. Negyvennyolcan voltunk egy szobában.
Ilyen sokan vagyunk testvérek. Nagyon nehéz volt.
Aztán hívogatni kezdtek a barátaim. Mindennap felhívtak.
Mert halálra unták magukat.
Mindtől naponta jött a hívás.
De nem normális hívás ám, hanem videóhívás!
Hirtelen csoportos videóhívásokat kezdtünk nyomni a WhatsAppon.
Egyetlen ember kezd videóhívást a többiekkel.
De nem ám azért hívtak, hogy megkérdezzék, hogy vagyok! Nem!
Az első kérdés, amit a „migráncs” barátaim nekem szegeztek, ez volt:
„Tesó, kell maszk?”
Maszkokat akartak rám sózni.
A kórházakban, patikákban se volt.
De a „migráncs” barátaimnak volt.
Mindenkinek volt, ráadásul jó áron.
Igazi szakértők voltak, alkudoztak is.
Legyünk őszinték!
Itt az összes jelenlévő maszkszakértő.
Mindent tudunk a témáról.
Ismerjük a maszktípusokat, a nevüket.
Egy éve semmit se tudtunk róluk.
Most már igen. Vannak FFP2-esek. Szűrővel vagy anélkül.
Vannak KN95-ösek. Vannak sebészeti maszkok.
Némelyik maszk újrahasználható, némelyik nem.
Pamutmaszk, poliésztermaszk, szintetikus maszk.
Van, amit csak 70 fokon lehet mosni. Esküszöm! Csak a 70 fok a jó!
Se több, se kevesebb.
Ha összezsugorodik a szárítógépben, a te hibád.
Használd tökmelegítőnek!
Mindent tudunk a maszkokról.
Most már profik vagyunk bennük.
Ha már itt tartunk,
ha valakinek maszk kell, a műsor után kint leszek a bejáratnál.
Jó maszkjaim vannak féláron. Csak nektek.
Örülök, hogy felléphetek Kölnben.
Kösz szépen!
Őszinte leszek. Köln tetszik, de a vasútállomás nagyon gáz.
Tegnap ott jártam,
egy pasas messziről köszönt nekem.
De nem szavakkal tette.
Csak a szemöldökével üdvözölt. Tudod, hogy értem? Így csinált…
Ennyi. Udvarias vagyok, ezért visszaköszöntem. Így…
Szóval a szemöldökünkkel beszélgettünk. Így szólt…
Mire én…
Igazi beszélgetés volt.
Mások arckifejezéséből meg tudom állapítani,
hogy a tévéből ismernek,
vagy pedig személyesen.
Az övéből ez jött le:
„Személyesen ismerlek.”
De nem tudom, ki volt az. Nem tudtam.
Törtem a fejem: „Honnan ismerem?” Kínosnak éreztem rákérdezni.
Mi van, ha rákérdezek,
és kiderül, hogy hat évig padtársam volt a suliban?
De kínos lenne!
Nem kérdeztem rá.
Ezen gondolkodtam, aztán egy lépést tett felém.
A szemöldökünk még itt beszélgetett.
Én is léptem felé, és azt gondoltam:
„Baszki! Honnan ismerem? Az egyik unokatesóm lehet.”
Hatalmas családom van.
Egyre közelebb jött. Tovább tűnődtem:
„Honnan ismerem?”
Aztán kezet nyújtott nekem, és én is neki.
A szemöldökünk továbbra is itt volt.
Egymásra mosolyogtunk. Törtem a fejem:
„Honnan ismerem? Lehet, hogy az egyik testvérem.”
Annyi testvérem van, hogy néha ki kell gugliznom a nevüket.
Kezet ráztunk, és még mindig azon tűnődtem: „Ki ez?”
Végül visszahúztam a kezemet,
és 20 eurót láttam benne.
Mire én: „Mi van?” Mire ő: „Azt hittem, árus vagy.”
Az az igazság, hogy aztán tényleg eladtam neki valamit,
de még mindig nem tudom, ki volt.
Ha már itt tartunk,
ha valakinek fű kell, a műsor után kint leszek a bejáratnál.
Féláron árulom a maszkot és a füvet.
FFP2-es is van, szűrővel.
Van rajta egy doboz a fűnek, hogy belélegezhesd.
Mondj nemet a vírusokra!
Szuper!
A származásomról:
félig marokkói vagyok, félig algériai, vagyis utálom magam.
Igen.
Azoknak mondom, akik konyítanak a politikához.
Őszintén, már nem akarok török lenni.
Életetekben nem láttatok még ilyen zavaró átalakulást.
Így reagáltatok…
Marokkói-algériai, most meg török is?
Tudom, hogy nem vagyok török, de nem akarok többé az lenni.
Az a helyzet, hogy sokan hisznek töröknek.
Ne értsetek félre!
Azt nem veszem rossz néven, ha egy német német néz töröknek.
Én is összekeverem a németeket a hollandokkal.
Csak az idegesít, amikor törökök néznek töröknek.
Mert kis korom óta
odajönnek hozzám a törökök, és megkérdeznek:
„Sen Türk müsün?”
Ami azt jelenti: „Török vagy?”
Másodikos korom óta
törökül kérdezik meg tőlem Németországban,
török vagyok-e.
Ezt sose értettem.
Megkérdeztem a török barátaimat, mit jelent.
Mire ők: „Hát, Khalid, azt kérdezik, hogy török vagy-e.”
- „Mit feleljek?” - „Ezt:
‘Yok, ben Marok.‘”
Ami azt jelenti:
„Nem, marokkói vagyok.”
Úgyhogy amikor egy török megkérdezte, hogy török vagyok-e, rávágtam:
„Yok, ben Marok.”
Egyszer átmentem Kölnön, és folyton rákérdeztek:
- „Sen Türk müsün?” - „Yok, ben Marok.”
Véletlenül egy török tüntetésen mentem át.
Marokkói zászlóm volt. Kicsit összezavarodtak.
De be kell vallanom, tudok egy kicsit törökül,
mert sok török közt nőttem fel.
Ahogy Németországban mindenki.
Úgyhogy
ha bemegyek egy olyan boltba, ahol törökök dolgoznak,
törökül beszélek velük.
Törökül köszöntöm őket. Odafigyelek a kiejtésre.
Így üdvözlöm a tulajt:
„Selamün aleyküm.”
Ez hozzátartozik.
Része a török nyelvnek. A gördülékeny beszédnek.
Belépek, és így szólok: „Selamün aleyküm.”
Páran azt gondoljátok:
„Ez az arab köszönés: ‘Béke legyen veled!‘”
Igaz, de az imént a török verziót láttátok.
Az arab így hangzik: „Szalámu alejkum.” A török így: „Selamün aleyküm.”
Pár extra Ü hanggal.
Az arab komoly: „Szalámu alejkum.” A török vigyorog: „Selamün aleyküm.”
Köszönök neki, erre visszaköszön:
„Aleyküm selam.”
Megkérdezem törökül…
Megkérdezem: „Hogy vagy?”
Megkérdem:
„Nasılsın?”
Törökül válaszol:
„İyiyim, sen nasılsın?”
Ami azt jelenti: „Jól. És te hogy vagy?”
Úgyhogy válaszolok:
„İyiyim, Allah’a şükür.”
Azaz: „Jól, Istennek hála!”
Erre megkérdezi:
„Napıyon?”
Ami azt jelenti: „Mit csinálsz?”
És itt annyi nekem.
Ennyit tudok törökül.
Csak arra emlékszem: „Yok, ben Marok.”
Azt hitte, szórakozom vele.
Egy másik dolog, amit tudok törökül:
„Hol a barátnőd?”
Nagyon vicces, nem?
„Senin kız arkadaşın nerde?”
„Hol a barátnőd?” Ezt viccesnek hittem.
De egyszer megkérdeztem egy töröktől az utcán.
Egy ismeretlentől. Ő nem tartotta viccesnek.
Elment mellettem, és azt kérdezte: „Mehmet, Murat, Ali, Hakan?”
- „Igen?” - „Á, Hakan! Tudtam."
Hakan, testvérem!
„Senin kız arkadaşın nerde?”
Összezavarodott. Ezt csinálta…
„Miért kérdezel a barátnőmről?
Ismered a barátnőmet?”
Pedig csak azt vártam, hogy ő is megkérdezze,
hol van a barátnőm, mert van rá egy szuper válaszom.
Totál vicces.
Tud valaki törökül az első sorban?
Te tudsz törökül?
Megkérdezem, hogy hol van a barátnőd,
aztán te kérdezd meg, hogy hol van az enyém!
Tuti a válaszom. Szét fogod röhögni magad.
Ha nem, a te hibád. Nincs humorérzéked.
Király a válaszom. Készen állsz? Mehet?
Hogy hívnak?
Akif?
Akif? Oké. Csodálatos név.
- Van barátnőd? - Nincs.
A neved az oka.
Nem, folytat… Oké.
Na jó, mehet?
Oké. Nincs barátnőd. Értem. Akif.
Akif, testvérem!
Senin kız arkadaşın nerde?
Benim kız arkadaşım evde ekmek yapilir.
Ez azt jelenti: „A barátnőm kenyeret süt otthon.”
Amíg egy török lány rám nem szólt: „Ez diszkriminatív.”
Most már csak azt mondom: „Kenyeret süt.” Ő dönti el, hogy hol.
Nem vagyok a barátnőjét kontrolláló török.
Még csak török se vagyok.
Fiatalember, nagyon klassz a nevetésed.
- Hogy hívnak? - Maurice.
- Maurice. Német vagy? - Igen.
- Ő a barátnőd? - Igen.
Van német útlevele?
- Van. - Ez az!
Büszke vagyok rád. Csak ez számít. Megkérdezem tőled, hogy hol van.
Oké?
Te pedig törökül válaszolsz.
Az, hogy „itt van a barátnőm”, így hangzik törökül:
„Benim kız arkadaş.”
Vagy egyszerűen: „Kız arkadaşım burada.”
Jó?
Készen állsz?
„Kız”, K - I - Z. „Arkadaşım.”
„Kız”, K - I - Z.
Lány.
„Arkadaşım.”
Barát, barátnő.
Most már érted, ugye?
„Kız arkadaşım burada.”
Mint a Burda, csak ropogós R-rel.
Burda.
Készen állsz? Maurice, ugye?
- Igen. - Csendet kérek!
Sok energiára van szüksége. Hiszek benned.
Maurice, testvér!
Senin kız arkadaşın nerde?
Kız arkadaşım burada.
Nagy tapsot Maurice-nak!
Nagyon jó.
Fantasztikus!
Büszke vagyok rád.
Ez nagyszerű volt.
Láttátok?
A szüleim a 60-70-es években jöttek ide vendégmunkásként.
Ma egy kölni színpadon törököt tanítok egy németnek.
Ezt nevezem integrációnak!
És még csak nem is vagyok török!
Marokkóit is taníthattam volna neked. Marokkóiul ezt mondjuk:
Ferha Sahbtik.
Négy kiégés két szóban.
Az a lényeg,
hogy a szüleink a gondok dacára elkezdtek valamit.
A mi feladatunk a folytatás. Khalid Bounouar voltam.
Éljen a RebellComedy!
Hölgyeim és uraim, üdvözöljük nagy tapssal Salim Samatout!
Köszönöm!
Köszönöm szépen!
Szinte könnyekig hat, hogy itt lehetek.
Köszönöm. Alig hiszem el, hogy újra a civilizációban vagyok.
Két héttel ezelőttig Bangladesben ragadtam.
Nem tudtam kijutni. Gáz volt.
Az Instagram-követőim tudják, hogy ez egy nagy hazugság.
De…
Igazából a családomat látogattam meg ott.
A Wikipedia szerint bangladesi vagyok.
Nagyon el akartam menni, és…
Ki járt már ott?
Ne is menj! Elég, ha elmész a nagybani piacra.
Az ugyanolyan, eskü!
Valósághű Banglades-szimulátor.
Csak egy légitársaság repül Bangladesbe.
Így hívják:
Gardidi Air. Ennyi.
A világ leglepukkantabb légitársasága.
Még a buszsofőrök is kinevetik. Nagyon gáz!
Hogy mennyire lepukkant?
A légiutas-kísérők tőlem kérnek kaját. Mi a franc ez?
„Mikor kapunk ételt?” „Mikor adsz kaját?” Nagyon gáz.
A pilóta hivatalos bejelentése ennyi volt:
„Helló!” Vége. Ennyi. Nagyon gáz.
Mire én: „Tesó, te…
Pilóta vagy. Beszélj többet!"
Ő meg: „Kell póló? Kettő egy áráért!"
Ennyi volt.
Aztán kijött rózsát árulni.
„Tessék, tesó! Vegyél, tesó! Vegyél rózsát, tesó!”
Egy gettóbeli gyerekeket ábrázoló képpel: „Kérlek, végy rózsát!”
Mire én: „Jól van, tesó, veszek hármat. Rendben!”
Félek a repüléstől.
Így ültem az ablak mellett, és figyeltem a turbinákat.
Nem volt turbina.
Csak három fazon, aki így csinált… Ennyi.
Hiszünk abban, hogy tudunk repülni
Hiszek abban, hogy megérinthetem az eget
„Hűha! Meg tudom érinteni az eget! Sikerült!” Komolyan…
De miért mentem egyáltalán Bangladesbe?
Jó kérdés.
Hátizsákkal akartam túrázni. Ki csinált már ilyet?
Senki. Eszméletlen. Riszpekt!
Ez így jó, mert kulturálisan sokszínűek vagyunk,
és a hátizsákos túra olyasmi,
amit zömmel fehér, koszos hippik művelnek.
Pontosan. Te mondtad, nem én. Nagyon gáz.
Hónaljszőr mindenütt, dezodor nuku, csak lime…
„A karbonlábnyomom miatt.”
Ők túráznak így.
Tudjátok, ki szeret így túrázni?
Az egyik legjobb barátom. Tényleg.
A csodálatos svájci kollégám, Alain Frei.
Ismeritek? Mindenki ismeri.
Remek. Csodálatos.
Szuper!
Nagyon tapsoltál. Hogy hívnak?
Tessék?
Kellmann? A legjobb arc. Kellmann. Nagyon király.
A legjobb arc Kellmann. Hajrá!
Te ismered.
Nagyon lelkesen tapsoltál. Szuper.
Kellmann ismeri. Ismered Alaint, ugye?
Csak annyit kell tudnotok, hogy ő a világ legfehérebb embere.
Kérdezzétek Kellmannt! Így van.
Csak kétféle lebarnulási fokozata van: a fehér és a bőrrák.
Esküszöm. Fehér festéket használ naptejnek.
Komolyan. Eskü!
Az albínók megóvják a naptól. Azt mondják: „Inkább engem!”
Elég, Kellmann! Ne légy seggfej!
Kellmann, haver! Mit művelsz?
Tesó!
Ne kényszeríts erre!
Totális seggfejség gúnyolódni a bőrszínén,
csak mert fehér.
#afehérekéleteszámít.
De tényleg. Ez gáz.
Amint leesik az első hó, ő rögtön eltűnik.
Ezek Kellmann szavai.
Kikapcsolod a lámpát, és még mindig ott van. Tényleg.
A szentjánosbogarakat is ő oktatja. Tényleg.
Azok kérdezgetik: „Hogy csinálod ezt? Gazda vagy.”
Elég! Kellmann, ne kényszeríts erre!
Micsoda seggfej!
Hagyd abba! Elég!
Az állatkertben táncoltak vele a jegesmedvék.
Gondolták: „Közénk tartozol, tesó!”
Elég már, ember! Tesó!
Hagyd abba!
Mekkora seggfej!
Ez nem mehet így tovább. Micsoda seggfej!
Megijeszti a szellemeket. Jó, elég!
A lényeg: svájci az ipse.
Felkeresett ezzel: „Salim, hátizsákos túrára kell jönnöd.”
Ha nem tudjátok, mi volt ez, elmondom: tökéletes svájci német volt. Esküszöm.
A svájci német normális német nyelv,
csak mintha vízzel kínoznád Donald kacsát.
Ilyen a svájci német. Esküszöm.
Totál így van.
Totál.
Nagyon gáz. Tényleg.
Komolyan.
Donald, egy törülköző és…
Nem… vagyok… itt.
Nagyon gáz.
Ha nem hisztek nekem, az ezüstnemű szót így ejtik…
Nagyon gáz. Az életemre esküszöm.
Komolyan.
Tudjátok, milyen szörnyű túrázni Alainnel?
Néha mellettem van a hotelben.
Én csak tévét nézek.
Van egy listán kívüli csatorna. Hangyás a képernyő.
Ilyen… Alain bejön: „Anya? Apa?”
Mire én: „Nem, tesó. Ez…
Ez a tévé.
A tévé. Ez…
- Tesó, ez a tévé.” - „Anya!” A fenébe!
A legrosszabb kutyát vette meg, amit egy svájci vehet.
Egy mopszot vett.
Mikor meglátogatom, nem tudom, ki beszél. Mindkettő…
Ugyanúgy beszél mindkettő. Így…
Mire én: „Engedd el Donaldot! Mit művelsz? "
Nagyon gáz volt.
A mopsz úgy beszél, mint a svájciak.
Felhívtam a svájci Telekomot, és a mopszot tartottam a telóhoz.
Harmincnyolc percig beszélgettek. Eskü!
Totál így volt.
Tényleg. Gáz.
Komolyan.
Sose utazzatok Svájcba!
Ha oda szeretnétek utazni,
inkább Ausztriába menjetek! Az sokkal jobb.
Menjetek Ausztriába, csak Bécset hagyjátok ki!
Mert eldobnátok tőle az agyatokat.
Ők így mondják: „Das haut's den Beidl auf'd Seitn.”
Ami azt jelenti, rá is guglizhattok:
„Oldalra dobod tőle a kukidat.”
Az életemre esküszöm! Még nők is mondják.
„Oldalra dobom tőle a kukimat.”
Esküszöm, emberek.
Esküszöm.
„Oldalra dobod tőle a kukidat.”
Az afrikai osztrákok mást mondanak. Ezt:
„A csípőd köré dobod tőle a kukid.”
Esküszöm. Nagyon gáz. Totál így van.
Az ázsiaiak azt mondják: „Visszadobod tőle középre a kukid.” Tényleg.
A közép még rendben is van. Riszpekt! Komolyan. Gáz.
Milyen fárasztó étterembe járni!
A pincér mindig megkérdi: „Nem ízlett?”
„De, jó volt.”
„A kukid 7:30-nál áll. Látom.
Ha nem 6:45-nél vagy 7:15-nél áll…”
Visszajár a pénzünk. Zsír.
Észrevettem,
milyen nehéz is az, amin most átmegyünk.
Mert most az van,
hogy úgy ültök itt, mint a klónok, meg minden…
De komolyan!
Ez itt most történelem, de tényleg.
Történelmi eseményeket élünk át.
Ez benne lesz a 2100-as történelemkönyvekben.
És akkor
páran közülünk megjelennek mint korabeli szemtanúk.
Megjelenik egy 100 éves Jeremy Pascal:
„Üdv, korabeli szemtanú vagyok!”
Mert…
Derék- meg hastetkóval: „Korabeli szemtanú vagyok.”
A 2100-as szemtanúknak nincs olyan jó dolguk, mint a maiaknak.
Iskoláskorunkban mindig volt valaki Hitler idejéből.
Minden német Hitler ellen volt. Naná.
Mindegyikük. Nincs ellenbizonyíték.
Senki se csinált Instagram-szelfit Hitlerrel.
#buliagyilkossal
Nincs ilyen. Komolyan.
#helyénvoltaszíve
Nincs semmi ilyesmi. Értitek?
Nincs ilyen.
Nyomhatják szabad stílusban. Mind ugyanazt mondják.
„Hitler nagy szemét volt! A szemébe mondtam.
Letéptem a kis bajszát, és feldugtam a seggébe. ‘Rohadj meg!
Gyere ide, te szarkupac! Te beteg vagy?
Mizu, Göhring? Dagadék!‘
Eldugtam a Big Macjét.
Karajt adtam neki. Eldugtam Himmler szemüvegét.”
„Én vagyok az Übermensch.” Könnyen sztorizgathattak.
Az lesz a legrosszabb, mikor a mai influenszerek
2100-ban is influenszerek lesznek.
De öregek lesznek, úgy 100 év körüliek, és azt mondják:
„Szióka! Neked is kell katéter? Akkor nyomj egy lájkot, és rendelj egyet!
Katéter.
Lájkold!
Lécci!”
„Neked se áll már fel? Lájkold!
Használd a ‘petyhüdtpöcs‘ kódot, és kapsz 20% kedvezményt!
Vedd meg most!”
A lényeg, emberek, hogy jegyezzétek meg:
ne menjetek se Ausztriába,
se Zürichbe! Menjetek Japánba!
Japán a legtutibb ország. Ki járt ott?
Ketten. Riszpekt!
És Japánon belül hol?
Tokióban. Én is ezt mondtam volna, ha sose jártam volna ott. Ügyes!
Szabad stílusban nyomta. Király. Szuper.
De ő meg tudja erősíteni,
hogy rájöttek a megoldásra. Tényleg.
Míg mi a koronavírus alatt…
Láttátok azokat, akik vécépapírt halmoztak fel?
„Mi van? Halálos vírus? Gondoskodnom kell a segglyukamról!
Mi lesz a seggemmel? Hogy fogom tisztán tartani?”
A muszlimok meg:
„Tesó, használj locsolókannát, és fogd be!”
Na tessék!
Japán más. Elérték a végső szintet.
Se vécépapír, se locsolókanna.
Csak olyan vécéik vannak, amik automatikusan esőtáncot generálnak.
Ott ülsz. Ha megnyomsz egy gombot, jön a japán esőtánc.
Esküszöm. Vízipisztolyt kapsz a seggedbe, és kész.
Esküszöm.
De komolyan!
Belenézel a vécékagylóba,
és Squirtle meg Wartortle gyakorlatozik benne.
Még három segg, és készen állunk a turnéra.
Mondtam is egy japánnak:
„Tesó, ez szép és jó…
A csípőm köré dobom tőle a kukimat. Nagyon király.
De hol a vécépapír?"
Begőzölt:
„Rohadt nyugatiak,
milliószámra öldösitek és húzzátok le a vécén a fákat a seggetekért!
Az emberiség szégyenei vagytok!”
Mire én: „Ácsi, delfingyilkos!
Miket beszélsz, haver?
Most ettél egy bálnás szendvicset! Nyugodjál le, haver!
Keress egy lakatot, és tedd a szádra!”
A japánok csak ne hasonlítgassanak!
Mit esznek egész nap?
Halat, rizst, miszolevest. Kész, vége.
Ha mindennap ezt eszed, úgy szarsz, mint egy bárány.
Három másodpercig tart a bélmozgásuk.
És ennyi!
Egy guggolásra kijön mind.
Így jött létre a szumó.
Így.
És kész!
Ezeknek a japánoknak fogalmuk sincs,
milyen hajnali háromkor kebabot habzsolni.
Csilis sajtfalatkák radioaktív, csípős szósszal.
Ha ilyen radioaktív szart eszel,
és másnap dobsz egy Hirosimát,
eltarthat egy ideig…
Legalább egy egész fára lesz szükséged. Egy egész fára.
Különben véged.
Köszönöm. Örültem a lehetőségnek.
Hölgyeim és uraim!
Nagy tapsot a svájci humoristának,
Alain Freinak!
Köszönöm!
Köszi szépen!
Köszönöm!
De klassz! Köszönöm!
Köszi szépen!
Köszönöm!
Komoly dologgal szeretnék indítani.
Valamivel, ami nagyon fontos nekem.
Nem vagyok ennyire fehér.
Ezt rögtön az elején tisztáznám.
Nagyon örülünk, hogy összejött ez a show.
Nagy taps illet bennetek! Komolyan.
Nagyon kiöltöztem nektek. Klassz, ugye? Köszi!
Tudjátok…
Az öltönyöm több tapsot kap, mint a vicceim. Szomorú.
- „Milyen volt?” - „Sikkes.
Örülni fog az anyukája.”
Hadd legyek teljesen őszinte veletek!
Humoristaként minden műsor más.
Sosem tudhatjuk, mi vár ránk.
A legszokatlanabb műsorom délen volt, Nürnbergben.
A közönség nagyon jól érezte magát. Túlontúl is jól.
Kiabáltak, dobogtak a lábukkal.
Volt egy hölgy, aki nem bírta abbahagyni a nevetést.
Nevetőgörcsöt kapott.
Végig ezt csinálta…
Márpedig ha valaki ennyire nevet,
ránk is ránk tör a nevetés.
Én is ezt csináltam…
Ő meg…
Mire én…
Hirtelen puff! Lebukott a székről.
Mire én…
Meg kellett szakítanunk a műsort.
Behoztak egy orvost.
Felültették.
Jobban lett, én meg megkérdeztem a dokit:
„Mi a frász történt?”
Azt felelte:
„Frei úr, a hölgy nevetőrohamot kapott.”
Figyeljetek, tényleg van ilyen!
Olyan sokat nevetett,
hogy összeomlott tőle a vérkeringése.
És tudjátok, milyen érzés fogott el, bár csak egy milliszekundumig?
A büszkeség.
Nem tartott sokáig! Gyorsan elmúlt!
Nem tartott sokáig!
Anya kérdezte: „Milyen volt a show?”
„Majdnem megöltem valakit. Megavicces vagyok!"
Tudjátok, mire emlékeztetett ez a nevetés?
Van egy sztereotip gesztus,
mégpedig ez…
Van egy haverom,
aki tényleg ezt csinálja!
Mindig ezt csinálja…
Tudom, miért csinálják ezt.
Mert pontosan tudják, hogy milyen aranyos,
és hogy így nem tudsz haragudni rájuk.
Kizárt. Kölcsönadtam Rashidnak a kocsimat, mire ő:
„Alain, koccantam a kocsiddal.”
Mire én: „Rashid! Miért csináltad?”
„Gyere, kispajtás! Olyan ari vagy!”
Svájci vagyok. Rólunk is vannak sztereotípiák. Unom őket.
Egy show után megszólított egy ipse:
„Figyu, ti, svájciak mind gazdagok vagytok, mi?”
Mire én:
„Aha.”
Aztán megvettem a manust.
Komolyan, most már az enyém.
Egy kis német.
A szekrényben lakik.
Soha nem engedem ki. Ez az igazság. Ő az enyém!
Megvettem.
Csak a külföldiek tapsoltak, láttátok?
Gondolták: „Ez komoly?”
Én…
Én csak ritkán politizálok a színpadon.
Írtam pár poént egy kissé jobboldali német pártról.
Az AfD-ről.
És nem azért, mert nem értünk egyet.
Hisz demokráciában élünk! Ez is a része.
Tudjátok, miért nem bírom őket? Mert túl öreg vagyok a baromságokhoz.
Már nem tudom tolerálni,
ha semmi értelmét nem látom valaminek.
Az AfD és a PEGIDA rendezett egy nagy, közös tüntetést
a Nyugat iszlamizációja ellen.
Plakátokkal rohangáltak.
Elöl állt egy fickó egy hatalmas táblával,
amin ez állt, szó szerint idézem:
„Nem akarunk külföldi nemierőszak-tevőket!”
Ezt senki sem akarja!
Én sem!
Sose mentem még így buliba: „Megjött már a nemierőszak-tevő?”
Aztán cseng a csengő: „Hali! Én vagyok az, a nemierőszak-tevő!"
„Várj csak! Milyen nemierőszak-tevő?”
- „Német.” - „Akkor fáradj beljebb!”
Túl öreg vagyok a baromságokhoz.
Láttam, hogy tüntettek a Black Lives Matter-tüntetések ellen is.
Azt mondták:
„Szerintem nem illetik meg őket ugyanazok a jogok, mint minket.”
Meginterjúvoltak egy nőt az USA-ban, és ő azt mondta,
hogy nincs baja a feketékkel,
csak szerinte a feketék és a fehérek nem illenek össze.
Figyeljetek, egy nő azt mondta a 21. században,
hogy szerinte nem illik össze a fekete meg a fehér.
Hadd mondjak valamit!
Csak egy hely van a világon,
ahol a fekete és a fehér nem illik össze,
és az a mosógép.
Ez az egyetlen hely.
Az egyetlen.
Máshol nincs gond.
Csak ott.
Sehol máshol.
Van egy bátyám Svájcban.
És van egy tény a testvérekkel kapcsolatban,
ami tudományosan bizonyított.
A testvérek között mindig van
egy jóképű
meg egy vicces.
Ez tény.
Most azt gondoljátok: „Nem! Nálunk ez nem így van."
Ti vagytok a viccesek.
Csak a jóképűek nevettek.
„Na, nevess már, Quasimodo!
Rólad beszél. Nevess!”
Ha kíváncsiak vagytok a helyzetemre,
kitalálhatjátok.
Én vagyok a vicces.
A bátyám a jóképű. Modellarcú.
Gyűlölöm őt.
Mindig felnőtt volt.
Felnőttként született. Öltönyben, monoklival.
„Hol a bankszámlám?” Mindig is felnőtt volt.
Gyerekként el lehetett küldeni bevásárolni.
Négyévesen!
Anyám így szólt: „Michael, elmennél a boltba?”
„Ahogy óhajtod, anya.” Így beszélt a kis hülye.
Velem ez nem működött. „Vegyél tejet!” Visszaérek…
- „A tej?” - „Megittam.”
- „A visszajáró?” - „Megettem.”
Ennyire buta gyerek voltam.
Mindenki kigúnyolt. Mindenki.
Volt egy Down-szindrómás szomszédom.
Még ő is azt mondta: „De hülye vagy!”
Hogy miért tartom ezt jó poénnak?
Dolgoztam Down-szindrómás emberekkel,
és fantasztikus, nagyon jószívű emberek.
Szeretnek nevetni.
A szomszédom nevet ezen a poénon a leginkább.
És jó, ha ezen nevetni tudsz.
Egy fellépésemen elmondtam ezt a poént,
és így csinált egy néző…
Mire én: „Nézd már, de klassz fazon!
Elmondom a poént,
és a Down-szindrómás pasas nevet rajta a leginkább.”
Erre ő: „Nem vagyok Down-kóros.”
Kemény volt.
Emberek!
A bátyám…
Én hülye voltam, de ő is.
Csak hozzám képest volt okos.
Fivérekként folyton versengtünk egymással.
Hülyeségek miatt. Baromságok miatt. Például:
„Én tovább tudok bringázni, mint te!”
„Nem, nekem megy tovább!”
Aztán nyolc órán át köröztünk.
Mint két komplett idióta.
Amikor a vendégek megkérdezték anyámat: „A gyerekek?”
„Hülyék.
Nézzetek ki az ablakon!
Már nyolc órája csinálják.
A bal oldalon lévő rondaság hülyébb.”
Az ám!
Hülye gyerek voltam.
Mindig is szerettem
az állatokat és az állatos dokumentumfilmeket.
Olyan dolgokat tanítanak, amiket sose használunk többé.
Láttam valamit, ami tökéletesen ideillik.
És tényleg igaz.
Van olyan tengeri csillag,
aminek a 20%-a végbélnyílás nélkül születik.
Nincs segglyukuk,
de túlélik.
Belül kakálnak.
Egész életükben ezt teszik. Felhalmozódik.
Nekik ez nem gond.
Egyre többet szarnak, halmozódik.
Egyre feljebb ér, míg el nem ér legfelülre,
és a fejük tele nem lesz szarral.
Esküszöm, ismerek embereket, akikkel ugyanez történik.
Pontosan ugyanez.
Komolyan! Tele van szarral a fejük.
Befejezésképp elmesélem, hogy észrevettem valami nagyon különöset.
Azt, hogy Németországban vannak bizonyos kifejezések,
amiket csak filmekben mondanak, de a hétköznapi életben nem.
Láttam egy rendőrfilmet, amiben így szólt a pasas:
„Uram, minden tisztelettel…”
Ilyet nem mondunk a hétköznapokban. Kipróbáltam.
Fizettem a Mekiben.
Így a hölgy: „Ketchup vagy majonéz?” Mire én: „Minden tisztelettel, mindkettő."
Ravasz egy kifejezés.
Olyan udvarias,
hogy utána bármit megtehetsz.
Mint a pasas a filmben:
„Uram, minden tisztelettel, fogalma sincs róla.”
Mire a másik: „Lehet, hogy igaza van.”
Próbáld ki!
A jövő héten késs öt órát a munkahelyeden,
menj be tök higgadtan, gondtalanul!
„Hali, mizújs?”
Amikor a főnök megkérdi: „Mi a fene ez? Miért késett ennyit?"
„Uram!
Minden tisztelettel,
ezt nézze!”
És ha pipa lesz: „Hogy merészeli?”, akkor egyszerűen csináld ezt…
Köszönöm, hogy eljöttetek, barátaim!
Jó szórakozást! Köszönöm szépen!
Köszönöm!
Hölgyeim és uraim! Üdvözöljük Hany Siamet!
Szent ég!
Hagyjátok abba!
Haver!
Mekkora hangulat van itt! Szuper! Zsír!
Eszméletlenül örülök, hogy itt lehetek.
Hölgyeim és uraim,
nem rajongok a túlhajtott politikai korrektségért.
Szerintem sokan túl érzékenyek lettek.
De én hőzöngés helyett
inkább az előnyömre fordítottam ezt.
Elkezdtem kijátszani a rasszizmuskártyát.
De teljesen alaptalanul.
Moziban voltam.
Hatalmas volt a sor a popcornért.
Simán előretolakodtam, mire egy nő így szólt mögöttem:
„Menj hátra!”
„Te most leniggereztél?”
Mire ő: „Dehogy! Szeretem Obamát!”
Végül feladta, én meg azt gondoltam:
„Király! Kipróbálom még egyszer.”
A film után elmentem a büfébe.
Megint hosszú volt a sor, megint előrefurakodtam.
Egy fickó így szólt hátulról: „Haver, menj hátra!”
Gondoltam: „Eljött a pillanat!”
„Te most lenigg…”
Aztán: „Baszki!
Sötétebb nálam!"
Ellenem fordította a trükköt. „Te most leniggereztél?”
Mire én: „Dehogy! Szeretem Obamát!”
Elmenekültem!
Ezután soha többé nem játszottam ki a rasszizmuskártyát.
Egyetlen kivétellel.
De előbb pár szót a hátteremről.
Nem sokat beszélek róla vagy gondolkodom rajta,
mert nem így definiálom magam.
De megértem, miért foglalkoztat sokakat a hátterük,
és miért fontos számukra.
Nemrég sétáltam egyet a városban,
és szembejött velem egy igazi fekete afrikai.
Sétált.
Rám nézett.
Bólintott, és továbbment.
Csak néztem: „Mi a fene volt ez? Biztos összetévesztett valakivel.”
Pár perc múlva szembejött velem egy másik fekete afrikai.
Sétált.
Rám nézett.
És továbbment.
Aztán leesett. Így értették: „Hali, tesó!
Ugyanolyan nehézségeink voltak.
Rabszolgaság, ilyenek."
Aztán bűntudatom támadt,
mert a szüleim egyiptomiak.
Hallottatok már a piramisokról?
Haver, mi találtuk fel a rabszolgaságot!
Hé, ez…
Ez olyan, mintha Hasfelmetsző Jacknek mondanád:
„Fogjunk össze! Egy gyilkos jár szabadlábon.”
De néhány évvel ezelőtt bizonyíték jelent meg arról,
hogy az építők nem rabszolgák voltak,
hanem munkások, akik tisztes bért kaptak.
Amint meghallottam, azt gondoltam: „Ez kamu.”
Tudom, milyenek az egyiptomiak. Valami Mahmud bizonyítékot hamisított.
Egyiptom jobb hírnevéért.
„Esküszöm, most találtam ezt a papiruszt.
A hieroglifák szerint mindenkinek fizettek."
„Egy pillanat!
Ezt egy markerrel írták!”
„Miért savanyúak a németek?
Mi, egyiptomiak találtuk fel a markert!"
A feketék továbbra is bólogatnak nekem, üdvözölnek, meg minden.
„Ugyanolyan nehézségeink voltak.”
Mire én: „Nem, haver! Neked voltak.
Te vagy az 'Engedd el a népem' csapatában!
Én ebben vagyok…
'Nem mentek ti sehová!
Nem mentek sehová!
De nem ám!'”
Hogy elkerüljem a kínos szituációt,
hogy feketék biccentenek felém, és bűntudatom támad,
már mindig így járkálok, ha rám néz egy fekete.
Működik!
Tudom, sokan azt gondoljátok:
„Kicsit fura ez a fószer a színpadon.”
És igazatok van.
Teljesen.
Tudjátok, mi a fő oka annak, hogy szavazok
a választásokon?
Kényszeresen beikszelem a négyzeteket.
Mindegy, melyiket. X.
„Figyu, Hany! Kire szavaztál? Az SPD-re?”
„Többek között.”
A suli óta ez van.
Tényleg. Emlékeztek a szerelmes levelekre? „Igen. Nem. Talán."
Amikor én kaptam ilyet, az összeset beikszeltem.
A lányoknak meg bejött.
Úgy voltak vele: „Istenem! Hany olyan rejtélyes!”
„Nem, csak olyan vagyok, mint az a pali a Monkban.”
Még mindig nem értem,
miért jönnek be úgy a nőknek a rejtélyes pasik.
Nem értem.
Hölgyeim, a rejtély sosem jó.
Találkoztatok már olyan pasival, aki így szólt:
„Be kell vallanom egy titkot.
Milliárdos vagyok.
Micsoda? Nem zavar?
Végre találtam valakit, akit érdekel a hitelkártyám!"
Nincs ilyen!
Az én titkom a beikszelős mániám.
Ez lesz a vesztem.
Tudjátok, milyen drága a biztosításom?
Tönkretett az űrlap!
„Jelölje be a fennálló betegségeit!”
Bassza meg!
- „Van aranyere?” - „Már van.”
De emberek…
Apropó, szavazás.
Szerintem a szavazás rendkívül fontos,
de azért, hogy ellensúlyozzuk a náci szavazatokat.
Mert sok idióta szavazhat.
Például nemrég láttam a neten egy meleg nácit.
Egy meleg náci!
Komolyan mondta:
„Jaj, istenem!
Ezek a muszlimok
az összes jó embert elragadják!”
Oké, időt kérek!
Szerintem könnyen kezelhető ez a veszély.
Életemben nem hallottam még muszlimot azt mondani:
„Testvér, ramadán után
megkóstizok pár csípős kolbászt!”
Sose hallottam ilyet!
De aztán ki tudja? Talán ilyen is van.
Annyi minden megesik!
Például most egy németországi születésű, sötét bőrű ember áll előttetek,
egy melegházasságot támogató arab,
muszlimok fia, aki héberül tanult az iskolában.
Bármi megeshet.
Bármi.
Bizony!
És kedves srác is vagyok.
Miért nevettél?
Tényleg kedves vagyok,
és figyelek, nehogy más rosszul érezze magát miattam.
Például egy időben
flörtöltem egy nővel, ami ötévente egyszer történik.
És, hogy is mondjam, nem egészen ilyen volt: „Hú!”
Inkább ilyen: „Hú!”
Már eleve az, ahogy megszólított: „Ó, hé, cuki fiú!
Add meg a számodat!”
Nem bírtam kimondani: „Bocs, de küklopszokkal nem randizom.”
Úgyhogy improvizálnom kellett:
„Oh, pardon! Je ne peux parler allemand!”
„Oh! Mais je peux parler français!”
„Oh! Mi scusi! Non parlo tedesco!"
„Oh! Ma io parlo italiano!"
Baszki!
„Ben almanca konuşamıyorum.”
„Ben türkçe konuşuyorum!” Mire én: „Öregem!”
Emberek!
Nem tudtam kiszállni a dologból!
Két évig voltam vele.
Fi…
Figyeljetek!
Azt hitte,
hogy sötét bőrű török vagyok.
Van ilyen egyáltalán?
Én még egyet se láttam!
Sose láttam!
De végül sikerült szakítanom vele.
Csak ki kellett várnom a megfelelő pillanatot.
„Hany!
Mondtam, hogy hagyj nekem csokit!"
„Te most leniggereztél?”
És leléptem!
A nevem Hany Siam!
Hihetetlenek voltatok!
Bámulatosak voltatok!
Köszönöm!
Köszönöm! Szeretlek!
Köszönöm!
Hölgyeim és uraim, nagy tapsot a RebellComedy társalapítójának!
Itt van Ususmango!
Mizu?
Szuper!
Állati! Mi újság?
Mi újság, Köln?
Remek. Örülök, hogy itt lehetek.
Komolyan. Hiányoztatok.
Nem ismerlek titeket, de…
Képzeletben nagyon hiányoztatok. Fogjuk rá!
Nem is tudom. Örülök, hogy itt lehetek.
Most már három gyerekem van otthon.
Rendkívül örülök, hogy itt lehetek.
De annyira…
Így kapok egy kis szünetet.
Az ám!
Két gyerekemről már meséltem a RebellComedyben.
Most már három van. Nem tudom, hogy.
Talán ti rájöttök.
Három gyerekem van.
A legidősebb lányom 11 éves.
A fiam kilenc.
A legkisebb lányom ötéves.
Mindig emlékeztetem magam,
hogy a többiek már nagyok, de úgy érzem, az ötéves kor nagyon klassz.
Szuper kor,
mert minden este az apa és az anya fekteti le őket.
Nem tudnak elaludni nélkülünk.
Nekünk mindig is volt egy kis rituálénk.
Lefektetem, aztán mesélek neki.
Olykor éneklek, vagy versenyezünk egymással.
Felváltva próbáljuk lefőzni a másikat.
Talán tudjátok, milyen. Elkezdi:
„Apa, jobban szeretlek, mint…”
Mond valamit, nekem meg rá kell tromfolnom.
És mindig azt hiszi, mivel fogalma sincs az életről,
hogy simán rám tud tromfolni.
Azt hiszi, jobb nálam.
Fogalmad sincs. A harmadik gyerek vagy.
Tele vagyok munícióval.
Értitek…
Van, aki veterán. Én aparán vagyok.
Bármire képes vagyok. Nem győzhetsz.
Felejtsd el!
Így állok hozzá.
Nemrég megint ez volt.
Lefektettem, de időszűkében voltam.
Tudod, mi van, mikor türelmetlen vagy, és sietsz?
A gyerekek azonnal megérzik az ilyet.
Észrevette. „Találkozója van, egy újabb műsor.
Tartsuk itt tovább!
Marasztaljuk itt!”
Aztán így szólt:
- „Apa, játszunk egyet?” - „Jó, oké.”
Elkezdi:
„Jobban szeretlek, mint ahány csillag van az égen.”
Tudjátok, hányszor hallottam ezt? Csillag az égen?
Többször, mint egy nő a bárban.
Gondoltam magamban: „Legalább lökj valami újat!”
Tudjátok, csak magamban…
Mondom neki: „Hű, az sok!”
Magamban meg:
„Ez de gáz!”
Selejtes szöveg. A legrosszabb, amit hallottam.
Kissé csalódott voltam, de azt mondtam: „Az nagyon sok.
De én jobban szeretlek, mint ahány csillag van a galaxisban.”
Mire ő: „Az biztos nagyon sok, ugye?”
Mire én: „Igen.” Rákontrázott:
„Jobban szeretlek, apa, mint ahány homokszem van a homokozóban.”
Magamban meg:
„Mind közül pont a homokozót választod? A legkisebbet?
Kiskölyök, válaszd… Oké, hagyjuk!”
„Jó, az nagyon sok.
De én jobban szeretlek, mint ahány homokszem van a tengerparton.”
Mire ő: „Hűha, az nagyon sok, igaz?”
Erre én: „Igen, az nagyon sok.”
Aztán így szólt: „Van még egy.
Apu, jobban szeretlek,
mint ahány homokszem van a tengerparton, az óceán fenekén,
mert ott is van homok, és Szaúd-Arábia sivatagában.”
Gondoltam: „Hű, ez nem is rossz!”
De nem volt több időm.
Gondoltam: „Riszpekt, de mennem kell.
Riszpekt, de mondok neki egy utolsót, hogy végre elaludjon.
Nem kegyelemdöfést, csak…
Csak egy alvódöfést. Adok neki egy…
alvódöfést.”
Így szóltam: „Édesem! Jobban szeretlek…
Jobban szeretlek,
mint ahány rasszista újra megjelent hirtelen Németországban.”
Erre ő:
„Tényleg? Ennyire, apa?
Én is téged, apa.”
És elaludt.
Boldog vagyok.
Őrület.
Az állatkertet mindig a gyerekekkel kapcsolom össze.
Legutóbb is a gyerekeimmel mentem oda.
De a legkisebb még nem volt meg.
Csak két gyerekem volt.
Őrület.
A kölni állatkertbe mentünk.
Nem tudom, tudjátok-e,
de ha már három belépőt vesztek a kölni állatkertbe,
máris mínuszban vagytok.
Bent is minden drága.
Sült krumpli: 5000 euró.
Plüssállat: egymillió. Eszméletlen drága!
Séta közben folyton elfordítottam a fejüket ezektől.
- „Ne nézd!” - „Miért?”
„Az haram. Csak…
Csak az állatokat nézd!”
Azt mondtam: „Nézzétek az állatokat!”
Nézték az állatokat.
Én meg közben a térképet.
Agyaltam, merre mehetünk. De nem az állatokat miatt.
Ismeritek az állatkertben a lufis figurát?
Megvan?
Kismillió lufit tart a kezében a manus.
Mindegyik héliumos.
Tiszta szívemből gyűlölöm a fickót.
Egy lufi hat euró.
Nagyon sok, és ha a gyerek elér egy bizonyos kort, és meglátja,
kér egyet, és én nem tudok nemet mondani.
Tudom ezt, és hogy újabb hat eurómba fog kerülni.
Az a fajta lufi, amit ha elengedsz,
kirepül az űrbe,
és a hat euród eltűnik az űrben.
Gondoltam: „Oké. Bevált a tervem. Nem láttuk a lufist.”
De a vége felé, a kijárathoz közel mégiscsak ott állt.
Mint egy fő ellenség.
Ott áll, és vigyorog rám. Kész Stephen King-film.
Fogja a lufikat, vigyorog, és kedvesnek tűnik, én meg:
„Gyűlölöm. A mocsok!”
A gyerekeim azonnal meglátták.
- „Apa, lufi!” - „Nem.”
- „Apa, kérlek! Csak egyet!” - „Hát jó.”
Gyűlölöm a pasast.
Odamegyünk hozzá, és megkérdem a fiamat:
- „Melyik kell?” - „Bob, a mester!”
„Jól van, legyen Bob, a mester!”
Fogom a zsinórt,
és rákötöm a csuklójára. Hogy a hat euró ne repüljön ki az űrbe.
Jól rákötöm a kezére.
A keze meg…
Megkérdem a lányomat: „Neked milyen kell?”
- „Barbie!” - „Egy Barbie lesz.”
Fogom, és rá akarom kötni a kezére.
Tudnotok kell,
hogy ő két évvel idősebb, és ezt szereti is érezni.
„Nagylány vagyok. Nem kell rácsomózni. Megoldom.”
- „Nem, rákötöm.” - „Megoldom. Becsszó!”
„Oké, de fogd erősen!”
Amint meglettek a lufik, átmentem tábornokba.
Folyton csekkoltam, hol a lufi.
Ők meg: „Itt, a karomon.”
- „Fogd szorosan!” - „Oké, apa.”
Egyetlen küldetésem van.
A fazon: „Tizenkét euró.” Én meg: „Fulladj bele!”
El kell jutnom velük a kijárattól a kocsiig úgy,
hogy egyikük se engedi a hat eurót az űrbe repülni.
Ez a küldetésem. Eljutni a kocsiig.
Eljutunk odáig. Ajtót nyit, gyerek be, lufi be, ajtót zár.
Most a másik oldal. Ajtót nyit, gyerek be, lufi be, ajtót zár.
Nyugi van.
Az egyetlen pillanat, amikor nyugi van.
Megyek az ajtóhoz, beszállok, indulunk.
Egész úton hazafelé azon agyaltam, milyen fura volt ez a kiruccanás.
Hogy mennyi pénzt buktam.
Kiszámolom: „Egymillió bejutni, plusz 12 euró a lufikért.
Az oroszlán ott se volt. Milyen szar már ez?”
Végre megérkezünk.
Megint tábornok vagyok. „Lufik?”
- „Itt.” - „Fogd!”
„Fogom, apa.”
A fiam meg…
Ő büszke. Hisz van csomója.
Mondom: „Oké, jó.”
Bemegyek. Jön a fiam. Jön a lufi.
A lányom irtó lassan jön. „Szorosan fogom!”
Majd hirtelen elengedi.
Egy méterre az ajtótól.
„Apa, a lufim!
Apa, sajnálom!
A lufim!”
A fiam meg…
Én meg: „Oké, jó.”
A fiam boldog, a lányom meg sír.
A fiam nem bírja.
Nagy a szíve.
Nem tudja elviselni, ha sír a nővére.
Egyszer csak elkezdi:
„Fogd az enyémet!”
Erre én: „Őrület! Milyen jószívű!
Micsoda remek srác! Rá akarok hasonlítani. Cseréljünk!
Komolyan, fantasztikus srác.”
A lányom meg:
„Nem, az ocsmány.”
Mire én: „Miféle ember vagy te?”
De nem tudok haragudni rá. Sír. Az nekem is kemény.
Nem tudom megnyugtatni. A fiam se tudja.
A fiam nem bírja tovább, és elkezdi:
„Akkor nekem se kell lufi!”
És felküldi az űrbe.
Csak állok, és makogok: „Tizenkét eurót az űrbe!
Ti most szórakoztok velem?”
Komolyan.
Tényleg megtörtént. Igaz történet.
Mikor ilyennek látod a fiadat,
hogy ezt teszi,
az apaként megérint.
Én is könnyekben törtem ki.
Sírni kezdtem.
Aztán a fiam lassan rájött, hogy sose látja többé Bobot, a mestert.
Elkezdett sírni.
Három ember sírt egy kirándulás után.
Mindenki sírt.
Elkezdtem: „Jó kirándulás volt?”
„Igen, apu.”
- „Visszamenjünk az állatkertbe?” - „Igen, apu.”
Sosem mentünk vissza.
Soha nem fogok visszamenni.
Így vagyok vele.
Nem tudom, nálatok hogy lenne, de én alaposan átgondoltam.
Soha többé.
Köln!
Köszönöm! Ususmangót hallottátok.
RebellComedy! Császtok!
Hölgyeim és uraim, nagy tapsot a RebellComedy legendájának,
Benaissa Lamroubalnak!
Köszönöm! Szuper!
Ez remek. De komolyan!
Ilyen időkben már az is nagy szó, ha emberek előtt lehet fellépni. Tudjátok?
Legutóbb kocsik előtt léptem fel.
Megtanultam, hogy kocsihoz nem jó beszélni.
Hacsak nem Michael Knight vagy.
Különben felejtős.
Ne beszélj autókkal!
Autósmoziban volt a műsor. Szerintem csúcs volt nekik.
Filmet akartak nézni,
helyette Az összezavarodott humoristát látták a moziban.
Kész katasztrófa volt számomra. Összezavarodtam.
Nem lehet kocsikhoz beszélni.
Beszélni akartak,
de nem értettem, mit várnak tőlem.
Tudjátok, hogyan tapsoltak?
Dudaszóval!
Dudáltak.
Vicceket mondtam a színpadon.
Jelezni akarták, hogy nevetnek. De hogyan?
Pontosan, dudálással.
Volt olyan rész, amit nem bírtak. Jöhet a hurrogás.
Hogyan?
Igen, dudálással.
Tíz perc múlva azt se tudtam, tetszik-e nekik, vagy sem.
Őrület volt.
Dudás kommunikáció.
A nevetés nem cserélhető le dudálásra.
A nevetés az egyik leggyönyörűbb hang.
Gyönyörű.
Igen.
Szemben ezzel…
Figyelmeztető jelzés.
Megijedek, ha meghallom.
Nem jó reakció a viccre. Nem működik.
„Figyu! Hallottad már ezt?
Mit tesz a lengyel a jéggel?
Megtöri!”
Ez nem működik.
Bár egy kicsit a viccen is múlik.
Működne, ha lennének itt lengyelek.
De akkor meg dudálás nem lenne.
Jobban mondva eltűnnének a kocsik.
Olcsó sztereotípia. Tetszik?
Tetszik.
Nekem is. Nem baj. Csípjük a sztereotípiákat.
De nem igazak. Sok lengyelt ismerek. Egyik se lop.
Pedig hallani akarjuk: „A lengyel lop.”
Meg ezt: „Az arabnak nagy szakálla van, és négy neje.”
És ezt: „Az albán kubikosként dolgozik.”
Hallani akarjuk.
Akkor is, ha nem igaz.
Emberek vagyunk. Skatulyázni akarunk. „Úgy könnyebb.”
Ezt szeretnénk. Ezért megyünk állatkertbe is.
Az állatkerti állatok miatt, ahogy mi szeretjük őket.
Az oroszlán miatt.
Miért? Mert az oroszlán a király.
Mert a sörénye olyan, mint egy korona.
Ő a dzsungel királya.
Haver, a szavannán él, nem a dzsungelben.
És mit művel?
Egész nap tunyul, sörénye van, nagy szakálla és négy felesége.
Arababb, mint bármelyik arab.
Az oroszlán nem király.
A dzsungelben a gorilla az. Nézzétek meg!
Egy szörnyeteg!
Csupa izom!
Ő a király. A King Kong.
A gorilla az oroszlánnal törli ki.
Azt a rohadt!
„Hozd a sörényed, suhanc!”
Őrület. A gorilla, haver…
Nézzetek meg egy ezüsthátú gorillát!
Szörnyeteg. Csupa izom. Mindenki fél tőle.
Láttátok a King Kongot? Mindenki félt, hogy a gorilla felfalja őket.
Sztereotípia.
Mert a gorillák embert esznek, mi? Jó srácok.
Vegánok.
Ezt nem akarjuk látni!
Csak a sztereotípia kell. Majmokat akarunk látni az állatkertben.
De az állatkertiek
nem is hasonlítanak a dzsungelben élő majmokra.
Az állatkertinek van légkondija.
Kaja, gyógyszer, szociális segély.
Nem is…
Egyáltalán nem hasonlítanak a dzsungellakókra.
Csak így hisszük, és állatkerti majmokat akarunk.
Mit látnánk szívesen?
Hogy banánt esznek.
Igen.
Tudjátok, milyen kevés banánt esznek a majmok?
A majmok majdnem olyanok, mint a kelet-németek.
A banán olyan ritka, hogy nem is tudnak róluk.
Mégis azt hisszük, hogy a majmok banánt akarnak enni.
Azt is rosszul tudjuk, hogyan eszik a banánt.
Sose így!
Így harapják a banánt.
Ez mind csak a fejünkben létezik.
A népekkel is így van ez.
Mindig képviselünk valamit a hazánkból vagy a szüleink hazájából,
holott mások vagyunk.
Én nem marokkói vagyok.
Hanem állatkerti marokkói.
Olyasmit képviselek, amiről alig tudok valamit.
Sokat beszélek Marokkóról és a népéről.
Vannak olyan németek, akik többet tudnak róla, mint én.
Ha egy igazi marokkói látna, azt mondaná:
„Sose láttam még ilyet életemben.”
Oké, így mondaná: „Sose láttam még ilyet
életemben.”
Istenem!
Kellenek nekünk a sztereotípiák.
Szóval használom is őket. Mondok is egyet.
Az egyik legjobb barátommal olasz étteremben voltunk.
A barátom német.
A némettel elmentünk az olasz étterembe,
és öt perc után feltűnt, hogy a felszolgáló marokkói.
A francia akcentusa miatt.
Hát gondoltam…
A némettudása nem volt olyan jó.
De gondoltam:
„Könnyebb lenne marokkóiul, de az mindent elrontana.”
Mert ha marokkóiul szólok hozzá,
a német barátom kirekesztett lesz,
és ha marokkóiul nyomjuk,
a vendégek rájönnek, hogy nem is olasz az egész.
Hirtelen a makaróni marokkóni lesz.
Nem akartam ezt, hát maradtam a németnél.
Viszont sajnos salátát rendeltem.
Apró műanyagdarabokat találtam a jégsalátában.
Biztos rajta maradt egy kis csomagolás.
Mutatom: „Figyu! Ebben műanyag fólia van.
El tudnád vinni?”
Megragadja, és már megy is.
Erre én: „Tényleg marokkói.”
Megkértem: „Tesó, vidd magaddal!
Ebben műanyag van. Nem ehetem meg. Még mérgezést kapok.”
És szerintem azt akarta válaszolni: „Nem, dehogy!”
Ehelyett azt mondta: „Nem, leszopsz!”
Erre én: „Tesó, biztos azt akartad mondani: 'Dehogy!'”
Mire ő: „Nem, jól hallottad. Szopj le, és húzz a faszba!”
Ne már!
Ahogy mondtam, csak egy állatkerti marokkói vagyok.
Régen fociztam.
Ha igazi csapatban játszol, tudod, hogy állatkerti vagy.
Az igazi marokkóiak mezítláb fociznak Marokkó utcáin.
Remek játékosok. Két uncsitesóm is jó focista. Ők mezítláb fociztak az utcán.
Mindketten játszottak a német válogatottban.
Németországban én cserejátékos voltam a BV Weckhovenben.
Én voltam a legrosszabb.
Marokkóban nem hagytak focizni az uncsitesóimmal.
Apám azt mondta: „Puhány vagy.
Ők mezítláb játszanak. Neked szöges cipő, zokni és lábszárvédő kell.
Az egész hóbelevanc.
Ne focizz velük! Játssz egyedül!”
Németországban fociztam.
A marokkóiaknak túl szervezett voltam,
a németeknek meg túl szervezetlen.
A német fociklubok…
Tudom, sokan játszottatok fociklubban.
Minden szombaton és vasárnap meccs van.
A meccs után mindig más viszi haza a mezeket,
kimossa őket, és visszahozza a következő meccsre.
Gáz volt, amikor rám került a sor.
Egy nagy zsákba tettük az összes mezt.
Hazavittem a zsákot.
Nem kapkodtam el. A meccs egy hét múlva volt.
A sarokba dobtam a zsákot. Két nappal a meccs előtt kapcsoltam:
„Ki kell mosnom a mezeket.”
Keresem a zsákot. Eltűnt. „Hol van?”
A szekrény tetején.
Apám Marokkóba akarta küldeni.
Én meg: „Hol van a cuccom?”
Most kereshetem meg.
Látom, a tesóm az utcán kapusmezben flangál.
A legjobb barátja a BV Weckhoven tízes mezét viseli.
Gondoltam: „Franc! Mi ez?”
Ma van a meccs.
Összeszedem őket, kimosom.
Halomnyi ruha. Öt gyerek, végeláthatatlan szennyes.
Ki kell mosni. Próbálkozom is.
Bepakolom a zsákba. Irány a klub.
Várnak rám. A meccs mindjárt kezdődik.
Középre vágom a zsákot. Kinyitom. Nincsenek összehajtva. Csak bedobálva.
A kapusmez hiányzik. Helyette ott van apám sportzakója.
Az…
Esküszöm.
Életem legrosszabb meccse volt!
Megnyertük, de tudjátok, hogy nézett ki?
A kapusunk apám sportzakójában pózolt.
Durva!
A tízes dzsellabát viselt.
Amúgy 10-0-ra nyertünk, mert mindenki félt a kapusunktól.
Felnőttnek nézték.
Féltek.
Viszlát, Benaissa Lamroubalt hallottátok!
Hölgyeim és uraim,
nagy tapsot a RebellComedy társalapítójának, Babak Ghassimnak!
Mizu?
Üdv az állatkertben !
Tudom, mi van a kerítéssel És hogy mit nézel
A romák kunyiznak A bevándorlók lejmolnak
A lengyelek lopnak A kínaiak hamisítanak
Az arabok alkudoznak A feketék hangoskodnak
Ott a vad az állatkertben Ott a szürke az állatkertben
A németek überpontosak Az albánok meg szurkálnak
A törökök viszont a németet jól nyomják
A görögök az állatkertben lusták
Az állatkert durva
A fejkendővel nincs baj
Míg a takarítónő fején van
Ismerem az állatkertet
A varázslatait is ismerem
Vezető kultúra, egyedi eset
Többes számból egyes szám lesz
Ha hozzád hasonlókat képviselsz
Egyes számból többes szám lesz
Az állatkert tele van feliratokkal
Melyek megmondják neked, ki vagy
Hatalmas elvárások
Kurta csend
Ha megtöröd
Megterhelő, de meg kell törnöd
Megfigyelnek
Megfigyeled magad
Felügyeled magad
A betanított „migráncs” műsora
Tudom, hogy mit nézel a zooban
Az vagyok
Amit te nem látsz
Az út, min az állatkertben jársz
Föld, kő, sár
Kísértet, ki visszajár
Vendégmelós
Kívülálló
Áldozat
Solingen, Halle, Hanau
Hülya, Jana, Hamza
Jöhet hozzá egy kis Goethe, Bach, Adenauer
Mind integrálva
Igazán integrálva
Viták nélkül integrálva
Egyformán integrálva
Baktériumokba és gombákba integrálva
Belém van integrálva
És engem is integrál
A gyökereimet, az őseimet
A barázdáimat, a sebeiket
A hangomat, a nyelvüket
Sokak nyelvét
Az utca neszét
Olyannak kell lennem, mint ők
Hetven évet már nem lehet visszacsinálni
A mag kicsírázik
Nézd, de sok színben pompázik !
Játszanak vagy vitáznak
Egymás nyakába borulnak
De minden, ami tőlem ered
Nagyon is sokféle
Német föld vagyok
Alattad elnyúlok
Lépteid eltompulnak
A távolban
Mintha más korból származnának
Ne feledd
Mikor rajtam taposol
Minden lépésed
Földemen lábnyomot hagy
Mi megmarad
DJ Wati, hölgyeim és uraim!
Ennyi. Kösz, hogy eljöttetek. RebellComedy. Béke veletek!