Downloaded from YTS.MX
ORIGINALNI NETFLIXOV HUMORISTIČNI SPECIJAL
Official YIFY movies site: YTS.MX
ZOOLOŠKI VRT
Dame i gospodo, zaplješćimo Khalidu Bounouaru!
DJ Wati, čovječe!
Super!
Napokon možemo nastupati.
Jako sam sretan što sam ovdje. To je super.
Ludnica, čovječe!
Ovaj nas koronavirus umara.
Bilo je ludo na vrhuncu korone.
Zarobljen si sa svojom obitelji.
Meni je bilo teško. Nas 48 u jednoj sobi.
Sva braća i sestre. Bilo je jako teško.
Svi su me prijatelji zvali. Zvali su svaki dan.
Bilo im je dosadno, nisu imali što raditi.
Svi su me počeli svakodnevno zvati.
I to preko videopoziva.
Odjednom smo imali grupne videopozive na WhatsAppu.
Jedna osoba poziva sve ostale na videopoziv.
I nemojte misliti da su zvali da vide kako ste. Ne!
Prvo što su me moji ljudi pitali jest:
„Buraz, trebaš li maske?”
Htjeli su mi uvaliti maske.
Bolnice i ljekarne su bile bez masaka,
ali moji su ljudi imali maske.
Svi su imali maske po dobrim cijenama.
Pravi stručnjaci spremni na pregovore.
Budimo iskreni,
svi su ovdje večeras stručnjaci za maske.
Znate sve o njima.
Kakve sve postoje, kako se zovu.
Prošle godine nismo znali ništa.
Sad znamo. Postoje FFP2. S filterom ili bez njega.
Postoje KN95. Postoje kirurške maske.
One za višekratnu upotrebu i one jednokratne.
One od pamuka, poliestera, sintetike.
One koje možeš prati samo na 70 stupnjeva. Kunem se, samo na 70.
Ni manje ni više.
Ako se stisnu u sušilici, ti si kriv.
Možeš si grijati jaja njima.
Znamo sve o maskama.
Sad smo profesionalci.
Kad smo kod toga,
ako trebate maske, bit ću ispred nakon nastupa.
Imam dobre maske u pola cijene. Samo za vas.
Drago mi je što imam nastup u Kölnu.
Fora je.
Iskreno. Sviđa mi se Köln, ali željeznički kolodvor je užasan.
Bio sam danas ondje
i neki me tip pozdravio izdaleka.
Nije me naglas pozdravio.
Pozdravio me obrvama. Razumijete? Ovako...
Pristojan sam i uzvratio sam pozdrav. Ovako...
Razgovarali smo obrvama. On je rekao...
A ja sam rekao…
Bio je to pravi razgovor.
No prema izrazu lica znam
poznaje li me netko s TV-a
ili me poznaje osobno.
Njegov je izraz lica govorio da me poznaje osobno.
No ne znam tko je to. Ne znam.
Razmišljao sam otkud ga poznajem. Neugodno mi je pitati.
Što da sam ga pitao otkud me zna
i ispadne da smo šest godina sjedili zajedno u klupi?
Neugodnjak.
Pa nisam pitao.
Razmišljao sam o tome. Zatim mi se približio.
Naše su obrve i dalje razgovarale.
Napravio sam korak prema njemu i pomislio:
„Jebote. Otkud ga znam? Možda mi je to neki rođak?”
Imam ogromnu obitelj.
Sve se više približavao, a ja si mislim:
„Otkud ga znam?”
Ispružio je ruku i ja sam učinio isto.
Naše su obrve i dalje gore.
Smiješimo se jedan drugome, a ja razmišljam:
„Otkud ga znam?” Možda mi je to jedan od braće.
Imam toliko braće i sestara da im moram guglati imena.
Rukujemo se, a ja razmišljam: „Tko je ovo?”
Kad sam mu pustio ruku,
pronašao sam 20 eura u dlanu.
Nije mi bilo jasno. Rekao je: „Mislio sam da prodaješ.”
No stvar je u tome da, nakon što sam mu prodao,
i dalje nisam znao tko je.
Kad smo kod toga,
ako trebate travu, bit ću ispred nakon nastupa.
Imam maske i travu u pola cijene.
Imam FFP2 s filterom.
Ima otvor u koji staviš travu i inhaliraš.
Recite ne virusima.
Krasno.
Ja sam pola Marokanac, pola Alžirac, što znači da se mrzim.
Da.
To je za one koji znaju nešto o politici.
Iskreno, više ne želim biti Turčin.
To je bio najkonfuzniji prijelaz.
Svi ste napravili ovo...
Marokanac i Alžirac, a sad je Turčin?
Znam da nisam Turčin, ali više ni ne želim biti.
Stvar je u tome što mnogi misle da sam Turčin.
Nemojte me krivo shvatiti.
Ne smeta mi kad me Nijemci zamijene za Turčina.
Ni ja ne razlikujem Nijemce od Nizozemaca.
No iritira me kad me Turci zamijene za Turčina.
Od malih nogu
Turci su mi prilazili i pitali me...
Što znači: „Jesi li ti Turčin?”
Još od drugog razreda, u Njemačkoj su me na turskome ispitivali
jesam li Turčin.
Nisam ih razumio.
Naposljetku sam pitao prijatelje Turke što to znači.
Rekli su mi: „Da, Khalide. Pitaju te jesi li Turčin.”
„Što da im kažem?” „Reci...
To znači:
„Ne, ja sam Marokanac.”
Svaki put kad bi me Turčin pitao jesam li Turčin, rekao bih...
Prolazio sam kroz Köln i svi su me ispitivali...
Slučajno sam naletio na turski prosvjed.
Nosio sam marokansku zastavu. Bili su zbunjeni.
No moram priznati da znam malo turskog
jer sam odrastao s mnogo Turaka.
Kao i svi mi u Njemačkoj.
Što znači da,
kad uđem u dućan gdje rade Turci,
govorim turski.
Pozdravim na turskome. Izvučem svoj najbolji turski.
Uđem i kažem vlasniku:
„Selam alejkum!”
Morate se kretati.
To je dio turskog jezika. To je taj turski đir.
Uđem i kažem: „Selam alejkum!”
Neki si od vas misle:
„Pa to je arapski pozdrav mira. Mir vama.”
I jest, ali ovo što ste vidjeli jest turska verzija.
Arapi kažu: „Selam alejkum”, a Turci: „Selam alejkum.”
Turci malo produže.
Arapi su ozbiljni: „Selam alejkum”, a Turci i ne: „Selam alejkum.”
Pozdravim ga i on uzvrati pozdrav.
„Alejkum selam.”
Pitao sam ga na turskome:
„Kako ste?”
Rekao sam...
On odgovara na turskome...
Što znači: „Dobro. Kako ste vi?”
Odgovorio sam...
Što znači: „Dobro. Hvala Bogu.”
Zatim me upitao...
Što znači: „Što radiš?”
I to je to.
To je sve što znam od turskog.
Jedino čega se sjećam jest: „Yok ben Marok.”
Mislio je da ga zezam.
Još nešto što znam na turskom je:
„Gdje ti je djevojka?”
Smiješno, zar ne?
„Gdje ti je djevojka?” Urnebesno.
Pitao sam to Turčina na ulici.
Nisam ga poznavao. Nije mislio da je smiješno.
Prošao je i dozvao sam ga: „Hej, Mehmete, Murate, Ali, Hakane?”
„Da?” „Hakan. Znao sam.”
„Hakane, brate.”
Bio je zbunjen...
„Zašto pitaš za nju?”
„Poznaješ li moju djevojku?”
Stvar je u tome što čekam njega da pita mene
gdje je moja djevojka jer imam odličan odgovor.
Jako smiješno. Zna li netko turski u prvom redu?
Možda ti?
Pitat ću te gdje ti je djevojka
i zatim ti mene pitaš gdje je moja.
Imam najbolji odgovor. Umrijet ćeš od smijeha.
Ako ne, to je na tebi. Nemaš smisla za humor.
Moj je odgovor sjajan. Jesi li spreman?
Kako se zoveš?
Akif?
Akif? Dobro. Divno ime.
-Imaš li djevojku? -Ne.
Zbog imena.
Ne, nastavit ćemo... Dobro.
Jesi li spreman?
Dobro. Nemaš djevojku. Shvaćam. Akif.
Akife, brate!
To znači: „Moja djevojka kod kuće peče kruh.”
Onda je jedna Turkinja rekla: „To je diskriminacija.”
Sad kažem samo da peče kruh. Sama odlučuje gdje.
Nisam Turčin koji kontrolira svoju djevojku.
Nisam čak ni Turčin.
Mladiću, sviđa mi se tvoj smijeh.
-Kako se zoveš? -Maurice.
Maurice. Jesi li Nijemac?
-Da. -To ti je djevojka?
-Da. -Ima li njemačku putovnicu?
-Da. -Da!
Ponosan sam na tebe.
Samo je to bitno. Pitat ću te gdje je ona.
U redu?
Odgovorit ćeš na turskome.
Ovako se kaže: „Moja je djevojka ovdje.”
Ili jednostavnije...
U redu?
Spreman?
„Kız”, K-I-Z. „Arkadaşım.”
„Kız”, K-I-Z.
Djevojka.
Prijatelj. Djevojka.
Sad razumiješ, zar ne?
Kao Burda, ali zakotrljaj taj „r”.
Burda.
Spreman? Maurice, zar ne?
-Da. -Svi šutite.
Treba mu puno energije. Vjerujem u tebe.
Maurice, brate!
Veliki pljesak za Mauricea.
Vrlo dobro.
Vrlo dobro!
Ponosan sam na tebe.
To je bilo odlično.
Jeste li vidjeli?
Moji su roditelji došli raditi u Njemačku 60-ih, 70-ih.
Danas sam na pozornici u Kölnu i učim Nijemca turski.
To ja zovem integracijom.
A ni nisam Turčin!
Mogao sam te naučiti na marokanskome.
Izgoriš četiri puta u dvije riječi.
Želim reći
da su naši roditelji prošli svašta i započeli nešto.
Naš je posao to nastaviti. Ja sam Khalid Bounouar.
Rebell Comedy zauvijek.
Dame i gospodo, zaplješćimo Salimu Samatouu!
Hvala vam.
Puno vam hvala!
Hvala. Hvala lijepa.
Hvala vam, ljudi. Mnogo vam hvala.
Skoro sam se rasplakao što sam ovdje.
Hvala vam. Ne mogu vjerovati da sam opet u civilizaciji.
Do prije dva tjedna bio sam zaglavio u Bangladešu.
Nisam mogao otići. Katastrofa.
Svi moji Instagram pratitelji znaju da je ovo velika laž.
Ali…
Sad stvarno. Bio sam u posjetu obitelji.
Na Wikipediji piše da sam iz Bangladeša.
Zbilja sam htio ići i...
Tko je bio ondje?
Nemojte ići. Nikad. Otiđite u lokalni Primark.
Nema razlike.
To je simulator Bangladeša.
Samo jedna kompanija leti za Bangladeš.
Zrakoplovna kompanija zove se
Gardidi Air. To je to.
Prava geto kompanija.
I vozači autobusa im se smiju. Katastrofa.
Koliko geto, pitate?
Stjuardesa je mene tražila hranu. Koji vrag?
„Kad ćemo dobiti obrok? Kad ćete nam dati hranu?” Katastrofa.
Službeno pilotsko priopćenje je sljedeće:
„Zdravo!” I gotovo. To je to. Katastrofa.
Rekao sam: „Brate, ti si...
Brate, ti si...
Ti si pilot. Moraš reći nešto više.”
Rekao je: „Majice? Dvije za cijenu jedne.”
I to je bilo to.
Zatim je izašao i prodavao ruže.
„Evo, brate. Uzmi, brate. Uzmi ruže, brate.”
Imao je fotke djece iz geta. „Evo, brate. Kupi ružu.”
Rekao sam: „Dobro, buraz. Uzet ću tri. Idemo.”
Bojim se letenja.
Sjedio sam pokraj prozora i pazio na turbine.
Nije bilo turbina.
Samo tri tipa koja idu ovako. To je sve.
„Vjerujemo da možemo letjeti
Vjerujemo da možemo dodirnuti nebo”
„Pa mogu dirnuti nebo. Uspio sam!”
Ali zašto sam uopće otišao u Bangladeš?
Dobro pitanje.
Htio sam putovati samo s naprtnjačom. Je li netko probao?
Nitko živ. Poštovanje.
To je zato što smo kulturološki drugačiji
i takvo je putovanje više stvar
bijelih, prljavih hipija.
Točno. Vi ste to rekli, ne ja. Katastrofa.
S dlakama ispod pazuha, bez dezodoransa, samo limete…
„Zbog ugljikovog dioksida.”
Oni putuju s naprtnjačama.
Znate tko to voli?
Jedan od mojih najboljih prijatelja.
Moj divan švicarski kolega Alain Frei.
Znate ga? Da, znate.
Sjajno. Divno.
Sjajno.
Ti si snažno pljeskao. Kako se zoveš?
Kako?
Kellmann? Super tip. Kellmann. Baš super.
Super tip, Kellmann.
Znate za njega.
Pljeskao si vrlo euforično. Sjajno.
Kellmann ga zna. Znate Alaina, zar ne?
Jedino što morate znati jest da je on najbjelija osoba na svijetu.
Pitajte Kellmanna. Sto posto.
Ima samo dvije razine sunčanja. Bijelo i rak kože.
Kunem se. Bijelu boju upotrebljava kao losion za tamnjenje.
Sto posto. Kunem se.
Albino ljudi štite ga od sunca. Kažu: „Uzmi mene!”
Prestani, Kellmanne. Ne budi seronja.
Kellmanne, stari. Što radiš?
Čovječe.
Prestani me tjerati na ovo.
Užasno je ismijavati njegovu boju kože
samo zato što je bijela.
Hešteg whitelivesmatter.
Stvarno, ljudi. Katastrofa.
Kad padne prvi snijeg, on odmah nestane.
Kellmannove riječi. Stvarno.
Ugasiš svjetla, a on je još ondje. Stvarno.
Podučava krijesnice. Stvarno.
Krijesnice se pitaju: „Kako to radiš?”
Dosta! Kellmanne, prestani me tjerati.
Kakav šupak.
Prestani. Dosta je.
Bili smo u zoološkom. Polarni medvjedi plesali su s njim.
„Ti si jedan od nas, brate!”
Prestani, brate!
Prestani.
Kakav šupak, ljudi.
Ne možemo ovako, stari. Kakav šupak.
Plaši duhove. Dobro, to je to!
Želim reći da je Švicarac.
Prišao mi je i rekao: „Salime, moraš putovati s naprtnjačom.”
Ako se pitate što je to bilo, to je bio švicarski njemački. Kunem se.
Švicarski njemački je poput normalnog njemačkog
dok istovremeno vodom gušite Paška Patka.
To je švicarski njemački. Kunem se.
Sto posto.
Katastrofa. Stvarno.
Stvarno.
Paško je ovdje, imate ručnik i…
Ja... nisam... ovdje...
Katastrofa.
Ako mi ne vjerujete, pribor za jelo zovu pribor za jeeloo.
Katastrofa. Kunem se životom.
Stvarno.
Znate li koliko je grozno biti s Alainom na turneji?
Ponekad je sa mnom u hotelu.
Gledam televiziju
i pojavi se neki čudan program na kojem je sve samo sivo.
A on uđe i kaže: „Mama? Tata?” Ja kažem: „Ne, brate, to je...
To je televizor.
To je televizor...”
„Brate, to je televizija.” „Mama!” Kvragu.
Ima najgoreg psa kojeg Švicarac može imati.
Ima mopsa.
Kad mu dođem u posjet, ne znam tko govori. Oboje...
Oboje zvuče jednako...
„Brate, pusti Paška. Što radiš?”
Katastrofa. Mislite da mopsi ne govore kao Švicarci?
Nazvao sam švicarski telekom i držao mopsa uz slušalicu.
Razgovarali su 38 minuta. Kunem se.
Sto posto.
Ma katastrofa.
Stvarno.
Nemojte ići u Švicarsku.
Onima koji žele putovati onamo
savjetujem da idu u Austriju. Mnogo je bolje.
Idite u Austriju, samo ne idite u Beč.
Zaista ćete se iznenaditi.
Oni govore: „Das haut's den Beidl auf'd Seitn.”
To znači, možete i istražiti,
„Bacit će ti kobasicu u stranu.”
Kunem se životom. Čak su i žene to rekle.
„Baca mi kobasicu u stranu.”
Kunem se, ljudi.
Kunem se.
„Baca ti kobasicu u stranu.”
Afroaustrijanci govore nešto drugo. Kažu:
„Baca ti kobasicu oko bokova.”
Kunem se. Katastrofa. Sto posto.
Azijati govore: „Baca mi kobasicu u sredinu.”
Sredina je u redu. Poštuj to. Stvarno. Katastrofa.
Znate koliko je naporno jesti vani.
Konobar svaki put: „Nije vam se svidjelo?”
„Ne, bilo je dobro.” „Kobasica vam je na 7:30. Vidim.
Treba biti na 6:45 ili na 7:15, inače...” Imate povrat novaca. Odlično.
Primijetio sam
kako je loše proživljavati ono što mi proživljavamo.
Jer ono što se sad događa,
svi si sjedite ovdje poput klonova, sve to...
Ne, stvarno.
Ovo je povijest.
Ovo što se sad događa povijest je u nastajanju.
U 2100. ovo će biti u udžbenicima povijesti.
A onda će se
netko od nas pojaviti kao svjedok.
Pojavit će se stogodišnji Jeremy Pascal:
„Hej, ja sam svjedok.”
Jer...
S droljastom tetovažom. „Ja sam svjedok.”
Svjedoci u 2100. neće biti u situaciji poput ovih danas.
U školi je uvijek bio neki tip iz 2. svj. rata.
Svaki je Nijemac bio protiv Hitlera.
Svi. Nemaju što dokazivati.
Nitko nije uslikao Instagram selfie s Hitlerom.
Hešteg chillamsubojicom.
Toga nema. Stvarno.
Hešteg imaojedobrenamjere.
To ne postoji. Razumijete li me?
Ne postoji.
Mogu samo improvizirati. Svi pričaju istu priču.
„Hitleru, seronjo. Rekao sam mu to u lice.
Zabio sam mu te male brkove u guzicu. Odjebi!
Dođi, ti malo smeće. U čemu je problem?
Što ima, Göhring? Debeljko! Sakrio sam mu Big Mac.
Dao sam mu svinjski kotlet. Sakrio sam Himmlerove naočale.”
„Ja sam viša rasa.” To je bila njihova priča.
Najgore će biti kad današnji influenceri
budu influenceri i 2100. godine
Ali stari influenceri koji sa 100 trče uokolo i govore:
„Hej, ljudi. I vama treba kateter? Svajpaj i rezerviraj svoj.
Kateter.
Svajpaj.
Molim vas, ljudi.
Ni vama se ne diže? Svajpaj!
Upiši kod 'mlohava čuna' za 20 % popusta.
Naruči.”
Današnja je lekcija
da ne idete u Austriju,
ni u Zürich, idite u Japan.
Japan je najbolja zemlja. Tko je bio ondje?
Dvoje ljudi. Poštovanje.
Gdje u Japanu?
Tokio. To bih i ja rekao da nisam bio.
Improvizirao je. Najbolji je. Sjajno.
Može potvrditi. Stvarno.
Oni su prokužili. Stvarno.
Dok smo mi tijekom korone...
Jeste li vidjeli kako ljudi gomilaju toaletni papir?
„Što? Smrtonosni virus? Moram se pobrinuti za svoj šupak.
A moj šupak? Kako ću čistiti šupak?”
Muslimani su rekli:
„Brate, uzmi posudu s vodom i začepi ta usta.”
Evo ga.
Ali ne i Japan. To je nova razina.
Nema toaletnog papira ni posuda s vodom.
Imaju zahode koji ispuštaju automatizirani ples kiše.
Sjedneš, pritisneš dugme i dobiješ japanski kišni ples.
Kunem se. Dobiješ vodenim pištoljem u dupe. To je to.
Kunem se.
Ne, stvarno.
Pogledaš u školjku
i vidiš Squirtlea i Blastoisea kako treniraju.
„Još tri guzice i spremni smo za turnir.”
Rekao sam Japancu:
„Brate, sve je to u redu.
Zaista mi baca kobasicu oko bokova. Odlično.
Ali gdje je toaletni papir?” Poludio je.
„Vi jebeni zapadnjaci
ubijete tri milijuna stabala u školjkama preko svojih guzica!
Vi ste sramota za čovječanstvo.”
Rekao sam: „Smiri se, ubojico dupina.
O čemu ti pričaš?
Upravo si pojeo sendvič od kita. Smiri se, kompa.
Zašto ne ušutkaš samog sebe?”
Japanci se ne mogu usporediti s nama.
Što jedu po cijele dana?
Ondje možete dobiti samo ribu, rižu i miso juhu.
Ako to jedeš cijeli dan, na kraju dana sereš poput ovce.
Njihova probava traje tri sekunde.
To je to.
Jedan čučanj i sve je gotovo.
Tako su smislili sumo hrvanje.
Ovako.
To je to.
Ti Japanci ne znaju kako je to
kad se preždereš kebaba u tri ujutro.
Medaljoni od sira i čilija s radioaktivnim ljutim umakom.
Ako jedeš takva radioaktivna sranja
i sutradan izvedeš Hirošimu,
proći će mnogo vremena dok...
Trebat će ti najmanje cijelo stablo. Cijelo stablo.
Ako ne, to je nokaut.
Hvala. Bilo mi je zadovoljstvo.
Dame i gospodo,
veliki pljesak za švicarskog komičara
Alaina Freia!
Hvala!
Hvala puno!
Hvala!
Baš lijepo! Hvala!
Hvala!
Prije no što počnemo, želim nešto reći.
Nešto meni jako važno.
Nisam toliko bijel.
Samo da to raščistimo na početku.
Sretni smo što se ovo moglo održati.
Da, pljesak za vas. Stvarno.
Obukao sam se ekstra šik za vas. Kul, zar ne? Hvala.
Znate...
Moja odjela dobivaju veće aplauze od mojih šala. Tužno.
„Kakav je bio nastup?” „Alain je bio šik.
Njegova će mama biti sretna.”
Ljudi, bit ću potpuno iskren s vama.
Kao komičaru, svaki je nastup drukčiji.
Nikad ne znaš što te čeka.
Moj najneobičniji nastup bio je na jugu, u Nürnbergu.
Publika se sjajno zabavljala.
Bili su glasni, vikali su.
Žena u prvom redu smijala se izvan kontrole.
Nije se mogla kontrolirati.
Ovakva je bila cijelo vrijeme...
Kad se netko toliko snažno smije,
onda se i ti moraš smijati.
I ja sam bio...
Onda je ona...
Onda sam ja...
I odjednom, bum! Srušila se.
A ja sam bio...
Morali smo zaustaviti nastup.
Doveli su liječnika.
Podigli su je.
Bilo joj je bolje i pitao sam liječnika:
„Koji se vrag dogodio?”
Rekao je:
„G. Frei, žena je imala napadaj smijeha.”
To zaista postoji.
Smijala se toliko snažno
da joj je krvožilni sustav otkazao.
I znate što sam osjećao onu prvu milisekundu?
Ponos.
Nije dugo trajalo! Bilo je brzo!
Ne dugo!
Mama me pitala kakav je bio nastup.
„Zamalo sam ubio nekoga. Toliko sam duhovit.”
Znate li na što me je ovaj smijeh podsjetio?
Postoji taj stereotip
gdje napravite ovo...
Imam prijatelja
koji zaista to radi!
Uvijek ide...
Znam i zašto ljudi to rade.
Točno znaju koliko slatko izgledaju
i znaju da se ne možeš ljutiti na njih.
Nema šanse. Posudio sam Rashidu auto i rekao je:
„Alaine, doživio sam sudar s tvojim autom.”
„Rashide, zašto si to učinio?”
„Hajde, maleni. Tako si sladak.”
Ja sam Švicarac. I o nama postoje stereotipi. Dosta mi je tog.
Nakon nastupa tip mi je rekao:
„Hej, vi ste Švicarci svi bogati, zar ne?”
Rekao sam mu:
„Da.”
A onda sam ga kupio.
Stvarno, sad je moj.
Mali Nijemac.
Živi u mojem ormaru.
Ni ne puštam ga van. Istina. Moj je!
Kupio sam ga.
Primijetite da samo stranci plješću.
Misle si: „Zaista si to učinio?”
Ja...
Rijetko se bavim politikom na pozornici.
Našalio sam se na račun desničarske njemačke stranke.
AfD.
I ne zato što se ne slažemo.
Hej, to je demokracija. Moraš to prihvatiti.
Znate zašto ih ne podnosim? Jer sam prestar za sranja.
Više ne trpim sranja.
Stvari koje mi nemaju smisla.
AfD i PEGIDA zajedno su imale veliki protest
protiv islamizacije Zapada.
Trčali su uokolo s natpisima.
Na čelu je bio tip s ogromnim natpisom,
i ovu su njegove riječi, ne moje:
„Ne želimo strane silovatelje!”
Nitko to ne želi!
Ni ja to ne želim!
Nikad nisam bio na zabavi i pitao ima li silovatelja ovdje.
A onda zazvoni zvono. „Halo! Ja sam, silovatelj!”
„Čekaj malo. Kakav silovatelj?”
„Njemački.” „Uđi.”
Prestar sam za sranja.
Vidio sam protuprosvjede prosvjeda Black Lives Matters.
Ljudi su rekli:
„Mislim da nije u redu da oni imaju ista prava poput nas.”
Intervjuirali su ženu u SAD-u i rekla je
da nema ništa protiv crnaca,
ali misli da se crnci i bijelci ne mogu slagati.
Slušajte, odrasla žena u 21. stoljeću kaže
da ne vjeruje da se crnci i bijelci mogu slagati.
Reći ću vam jednu stvar.
Samo je jedno mjestu na svijetu
gdje se crno i bijelo ne slaže,
a to je perilica rublja.
To je jedino mjesto.
Jedino. Svugdje drugdje je u redu.
Jedino.
Jedno jedino.
Imam starijeg brata.
Ovo je činjenica za sve koji imaju braću i sestre.
Znanstveno je dokazano.
Među braćom je uvijek
jedan zgodan
i jedan duhovit.
To je činjenica. I svi si mislite: „Ne! To nije slučaj kod nas.”
Vi ste oni duhoviti.
Samo su se oni zgodni nasmijali.
„Hajde, smij se, Quasimodo.
Govori o tebi. Smij se!”
Ako vas zanima moja situacija…
možete i pogoditi.
Ja sam onaj duhoviti.
Moj brat dobro izgleda. Ima lice modela.
Mrzim ga.
Oduvijek je bio odrastao.
Rođen je kao odrasla osoba, u odijelu i s monoklom.
„Gdje mi je bankovni račun?” Odrasla osoba.
Kao dijete mogao si ga poslati u kupovinu. Kao četverogodišnjaka.
Moja je majka pitala: „Michaele, možeš li ići u trgovinu?”
„Kako želiš, majko.” Tako je pričao glupan.
Mene nisi mogao poslati. „Kupi mlijeko.”
„Gdje je mlijeko?” „Popio sam ga.”
„Ostatak novaca?” „Pojeo sam ga.”
Bio sam glupo dijete.
Svi su mi se rugali. Svi.
Imao sam susjeda s Downovim sindromom.
I on je govorio: „Opa, ti si glup!”
Zašto mislim da je ova šala u redu?
Radio sam s ljudima s Downovim sindromom
i oni su tako sjajni ljudi s tako velikim srcima.
Vole se smijati.
Moj se susjed najviše smije na ovu šalu.
Sjajno je ako se možeš šaliti. Jednom sam ispričao ovu šalu,
a tip iz publike...
Rekao sam: „Kako je ovo kul!
Ispričao sam šalu,
a tip koji se najviše smije ima Downov sindrom.”
Pogledao me i rekao: „Ne, nemam.”
Bilo je gadno.
Ljudi.
Moj brat…
Bio sam glup, ali i on je bio.
Bio je pametan samo u usporedbi sa mnom. Bili smo braća.
Uvijek smo se nadmetali.
S glupim stvarima. Sa stvarima koje nemaju smisla.
„Mogu voziti bicikl duže od tebe.”
„Ne, ja mogu duže voziti.”
Zatim smo se osam sati vozili u krug.
Kao dva potpuna idiota.
Kad bi ljudi pitali moju majku: „Kako su djeca?”
„Glupi su.
Pogledaj kroz prozor.
Već se osam sati vrte.
Onaj lijevi ružni, on je gluplji.”
Da.
Bio sam glupo dijete.
Uvijek sam volio…
Volio sam životinje i dokumentarce o životinjama.
Naučiš stvari koje nikad neće trebati.
Vidio sam nešto i mislim da je savršeno za naše vrijeme. Ovo je istina.
Postoji vrsta morskih zvijezda
i 20 % tih zvijezda
rođeno je bez anusa.
Nemaju šupak,
ali mogu preživjeti.
Kakaju iznutra.
Čine to cijeli život. Samo se nakuplja.
Nije im problem.
Seru sve više i više. Nakuplja se.
Samo se skuplja dok ne dođe do vrha
i u glavi imaju samo govna.
Kunem se da znam ljude kojima se to događa.
Potpuno ista stvar.
Stvarno! Glava im je puna govana.
Završit ću s ovim. Primijetio sam nešto jako čudno.
Primijetio sam da u njemačkom postoje rečenice
koje izgovarate u filmovima, ali ne i u svakodnevnom životu.
Gledao sam policijski film i tip je rekao:
„Gospodine, uz dužno poštovanje...”
To inače ne govorite. Pokušao sam.
Plaćao sam račun u McDonalds'u
i pita me: „Kečap ili majoneza?” „Uz dužno poštovanje...
oboje.”
Ta je rečenica poput trika.
Toliko je pristojna
da nakon nje možeš što poželiš.
Poput tipa iz filma:
„Uz dužno poštovanje, nemate pojma.”
Čak je i drugi rekao: „Možda imaš pravo.”
Pokušajte.
Sljedeći tjedan zakasnite na posao pet sati,
budite smireni kao da se ništa nije dogodilo.
„Hej, što ima?”
Kad vas šef pita: „Koji je ovo vrag? Zašto kasniš?”
„Gospodine,
uz dužno poštovanje,
evo ti ga!”
Ako se naljuti i pita vas kako se usuđujete, napravite ovo...
Hvala vam svima što ste došli!
Uživajte u nastupima! Puno vam hvala!
Hvala!
Dame i gospodo, pozdravimo Hanyja Siama!
Jebote!
Prestanite!
Čovječe!
Kakva nevjerojatna energija! Sjajno! Čudesno!
Nevjerojatno sam sretan što sam ovdje.
Dame i gospodo,
nisam ljubitelj prekomjerne političke korektnosti.
Mislim da su mnogi ljudi postali preosjetljivi.
No umjesto da budem ljut zbog toga,
iskoristio sam to u svoju prednost.
U jednom sam trenutku počeo igrati na kartu rase.
Ali potpuno izvan konteksta.
Bio sam u kinu.
Bio je ogroman red za kokice.
Ubacio sam se u red, a žena je iza mene rekla:
„Idite na kraj reda.”
„Jeste li me upravo nazvali crnjom?”
Rekla je: „Ne, nikad! Sviđa mi se Obama!”
Naposljetku je odustala, a ja si mislim: „Fora, pokušat ću to ponovno.”
Nakon kina otišao sam na štand s hranom.
Još jedan dugačak red pa sam se ponovno ubacio.
Neki tip je rekao: „Stari, idi straga.”
Mislio sam: „Ovo je moja prilika.”
„Jeste li me upravo nazva...” Jebote!
Tip je tamniji od mene.
Okrenuo je situaciju i pitao me: „Jeste li me upravo nazvali crnjom?”
Rekao sam: „Ne, nikad! Sviđa mi se Obama!”
Pobjegao sam. Pobjegao!
Nakon toga više nisam igrao na tu kartu.
Uz jednu iznimku. Prvo razgovarajmo o mojoj prošlosti.
Zapravo ne govorim i ne razmišljam o tome mnogo
jer se ne definiram prema tome.
No razumijem zašto mnogi razmišljaju o svojoj prošlosti
i zašto im je to važno.
Nedavno sam šetao gradom
i pravi je Afrikanac prošao kraj mene.
Hodao je.
Pogledao me.
Kimnuo glavom i produžio.
Mislio sam: „Što je to bilo? Sigurno me zamijenio s nekime.”
Nekoliko minuta kasnije još jedan Afrikanac prođe.
Hodao je.
Pogledao me.
I produžio.
Onda mi je sinulo. To je nešto tipa: „Yo, brate!
Prošli smo iste teškoće.
Ropstvo i što već.”
Onda me počela peći savjest
jer su mi roditelji iz Egipta.
Jeste li čuli za piramide?
Kompa, pa mi smo izmislili ropstvo.
Hej, to je...
To je kao da priđeš Jacku Trbosjeku i kažeš:
„Držimo se skupa. Ubojica je na slobodi.”
No prije nekoliko godina pronađeni su dokazi koji upućuju
da graditelji piramida nisu bili robovi, već radnici koji su primali plaću.
Čim sam čuo za to, pomislio sam: „Laž.”
Znam kako Egipćani djeluju. Neki Mahmud izmislio je dokaz
da poboljša ugled Egipta.
„Kunem se, upravo sam pronašao ovaj papirus.
Hijeroglifi kažu da smo svima platili.”
„Samo malo.
Ovo je napisano markerom.”
„Zašto su Nijemci tako uštogljeni?
Mi smo Egipćani izumili markere!”
A crnci mi i dalje kimaju glavom, pozdravljaju i sve te stvari.
„Prošli smo iste teškoće.”
„Ne, stari! Ti si mnogo tog prošao.”
Ti si u timu Let my people go!
Ja sam u timu…
Nikamo vi ne idete!
Ne!
Kako bih izbjegao neugodnu situaciju
gdje mi crnci kimaju i gdje se ja osjećam loše,
sad ovako hodam kad crnac prođe pokraj mene.
Djeluje!
Znam da si mnogi od vas misle:
„Ovaj je tip čudan.”
I u pravu ste.
Apsolutno.
Znate li glavni razlog radi kojeg glasam na izborima?
Nešto me vuče da ispunjavam ta polja.
Nije bitno koja su. Ispunjeno.
„Hej, Hany. Za koga si glasao? SPD?”
„Između ostalih.”
To radim još od školskih dana.
Sjećate li se onih ljubavnih pisama: „Da. Ne. Možda?”
Ja sam ispunio sva polja.
Curama se to svidjelo.
Oni su rekli Hany je tako misteriozna.
„Ne, ja sam samo lik iz Monka.”
I dalje ne razumijem
zašto žene privlače misteriozni muškarci.
Ne razumijem.
Dame, misterioznost nikad nije dobra.
Ili ste možda upoznale muškarca koji je rekao:
„Moram ti nešto priznati.
Ja sam milijunaš.
Što? Ne smeta ti to?
Napokon netko kog zanimaju moje kreditne kartice.”
Nemoguće.
Moja je tajna opsesija ispunjavanje polja.
To će me uništiti.
Znate li koliko je skupo moje osiguranje?
Taj me obrazac uništio!
„Označite svoja postojeća stanja.”
Sranje!
„Imate li hemoroide?” „Sad imam.”
Ali, ljudi...
Kad smo kod glasanja…
Mislim da je glasanje iznimno važno
kako bismo umanjili glasove nacista.
Jer mnogi idioti imaju pravo glasa.
Naprimjer, na internetu sam vidio nacista homoseksualca.
Nacist homoseksualac!
Ozbiljno je rekao:
„O, moj Bože!
Ovi su muslimani
pokupili sve dobre muškarce!”
Stanka!
Mislim da je to i nije neka opasnost.
Nikad u životu nisam čuo muslimana da je rekao:
„Brate, nakon ramazana
bacam se na sočne kobasice.”
Nikad čuo!
Nikad čuo, ali tko zna? Možda postoje i takvi.
Sve je moguće.
Ja sam tamnoputa osoba rođena u Njemačkoj,
Arapin koji podržava gej brakove,
sin muslimana koji su u školi učili hebrejski.
Sve je moguće.
Sve.
Da!
A ja sam dobar tip.
Zašto se smijete?
Zaista sam dobar tip i ne želim da se itko osjeća loše radi mene.
Naprimjer, nedavno sam
očijukao sa ženom, a to se događa svakih pet godina,
a ona nije bila baš, kako bih rekao... „Bomba!”
Već više kao... „Petarda.”
A kako mi je tek prišla. „Hej, slatkice!
Daj mi svoj broj.”
Nisam joj mogao reći: „Oprosti, ali ne izlazim s kiklopima.”
Pa sam morao improvizirati.
„Govorim ja i francuski.”
„Govorim ja i talijanski.”
Sranje!
„Govorim i turski.”
Čovječe!
Ljudi...
Nisam se mogao izvući!
Bio sam s njom dvije godine.
Ljudi...
Ljudi.
Mislila je…
Mislila je da sam crni Turčin.
Je li to uopće moguće?
Nikad to nisam vidio!
Nikad!
Ali na kraju sam uspio prekinuti s njom.
Na kraju sam uspio.
Morao sam čekati pravi trenutak.
„Hany!
Rekla sam ti da mi ostaviš čokolade!”
„Jesi li me upravo nazvala crnjom?”
I otišao sam.
Ja sam Hany Siam!
Bili ste odlični!
Bili ste čudesni!
Hvala!
Hvala! Volim vas!
Hvala!
Dame i gospodo, napravite buke za suosnivača Rebell Comedyja!
Evo Ususmanga!
Što ima?
Jako lijepo!
Jako kul. Što ima?
Kako je, Kölne?
Sjajno. Sretan sam što sam ovdje.
Stvarno. Nedostajali ste mi.
Ne poznajem nikoga od vas, ali...
Ali nedostajali ste mi u mojoj mašti, na neki način.
Ne znam. Sretan sam što sam ovdje.
Imam troje djece kod kuće. Sad imam troje djece.
Izuzetno sam sretan što sam ovdje…
Zaista sretan.
Predah. Dobio sam predah.
Točno.
Većina vas zna moje dvoje djece iz Rebell Comedy priča.
Sad imam troje. Ni ne znam kako.
Možda ćete vi shvatiti.
Imam troje djece.
Moja najstarija kći ima 11 godina,
sin ima devet godina, a najmlađa kći ima pet godina.
Uvijek se podsjećam
da je ovo dvoje već veliko, ali ova od pet godina je fora.
To je zaista fora doba jer ju tad kao otac ili majka uspavljujete svaku noć.
Ne može zaspati bez vas.
Ona i ja smo oduvijek imali ritual.
Stavim ju u krevet, čitam joj priče.
Možda i zapjevam, a ponekad imamo i natjecanja.
Jednostavne igre.
Možda znate za to. Nešto tipa:
„Tata, volim te kao...”
Ona nešto kaže i onda je moram nadmašiti.
I ona uvijek razmišlja jer nema pojma o životu.
Misli da me može nadmašiti.
Misli da je bolja od mene.
Nemaš pojma. Ti si treće dijete.
Ti si treće dijete. Pun sam materijala.
Znate… Neki su ljudi veterani, ja sam tataran.
Mogu sve. Ne možeš pobijediti.
Zaboravi.
Takav sam ja.
I nedavno smo igrali.
Stavio sam je u krevet, ali žurilo mi se.
Ponekad ste nestrpljivi i znate da nemate vremena.
Osjetila je to. Djeca odmah znaju.
„Ima drugi sastanak, ima nastup.
Zadržat ću ga još malo.
Zadržimo ga ovdje.”
Zatim je rekla:
„Tata, hoćemo li se igrati?” „U redu.”
Ovako je započela:
„Tata, volim te koliko je zvijezda na nebu.”
Znate li koliko sam to puta čuo? Zvijezde na nebu?
Čula sam to više puta od nekih žena u kafiću.
Pomislio sam u sebi: „Daj nešto novo.”
To sam osjećao u sebi...
Rekao sam joj: „To je baš mnogo.”
Ali u sebi sam si mislio: „Kako je ovo jadno!
Smeće. Užasno. Najgora rečenica koju sam čuo.”
Bio sam malo razočaran, ali...
Rekao sam: „To je baš mnogo.
Ali ja tebe volim koliko je zvijezda u cijeloj galaksiji.”
Rekla je: „To je sigurno mnogo, zar ne?”
„Da.” I nastavila je.
„Tata, volim te koliko je zrna pijesaka u pješčaniku.”
Mislim si:
„Od svih stvari odabereš pješčanik? Najmanje?
Pa izaberi...” Nebitno!
„To je baš mnogo.
Ali ja tebe volim koliko je zrna pijeska na plaži.”
Rekla je: „To je sigurno mnogo, zar ne?”
„Da, to je puno!”
Pa je rekla: „Imam još jednu.
Tata, volim te koliko je
zrna pijeska na plaži i morskom dnu,
i ondje ima pijeska,
i koliko je zrna pijeska u pustinji u Saudijskoj Arabiji.”
Pomislio sam: „Nije loše.”
No nisam imao više vremena.
Nisam imao vremena.
Rekao sam: „Poštovanje, ali moram ići.”
Poštovanje, ali odgovorit ću još jednu da napokon zaspi.
Ne bih rekao nokaut udarac...
nego udarac za spavanje...
Uputit ću udarac za spavanje.
Rekao sam: „Dušo, volim te...
Volim te koliko je
odjednom rasista u Njemačkoj.”
Rekla je:
„Zaista? Toliko mnogo, tata?
Da, i ja tebe, tata.”
Odmah je zaspala.
Sretan sam.
To je ludo.
Zoološki vrt uvijek povezujem s djecom.
Zadnji put u zoološki vrt išao sam s djecom.
No najmlađa još nije bila rođena.
Tad sam imao samo dvoje djece.
To je ludo.
Nas troje otišli smo u zoološki vrt u Kölnu.
Ne znam znate li to,
ali kad kupite tri ulaznice za zoološki vrt u Kölnu,
već ste u minusu.
A i unutra je sve skupo.
Pomfrit za 5000 eura. Plišane životinje za milijun eura. Ludo je skupo.
Dok smo šetali, okretao sam im glave od svih tih stvari.
„Ne gledajte.” „Zašto?”
„To je haram.
Ne gledajte onamo. Gledajte životinje.
Gledajte životinje.”
I gledaju životinje.
U međuvremenu gledam kartu.
Gledam kamo ćemo ići, ali ne radi životinja.
Već... Znate onog tipa s balonima?
Znate ga?
Ondje je tip s bilijun balona.
Napunjeni su helijem.
I mrzim tog tipa.
Mrzim ga svim srcem.
Jedan balon košta šest eura.
To je previše i kad ga djeca ugledaju,
žele balon i ja ih ne mogu odbiti.
Ne mogu ih odbiti i to će me stajati još šest eura.
I to je stvar koju pustiš,
ona odleti u svemir
i sad imaš šest eura u svemiru.
I tako si ja mislim da moj plan funkcionira.
Nismo ga vidjeli.
I eno ga, stoji na samome kraju.
Poput šefa na kraju videoigre.
Stoji i ceri mi se. Scena iz filma Stephena Kinga.
Stoji s balonima, ceri se, izgleda kao dobar tip, a ja si mislim:
„Mrzim ga. Gad.”
Moja ga djeca odmah uoče.
„Tata, baloni.” „Ne.”
„Tata, molim te. Samo jedan.” „U redu.”
Mrzim ga.
Priđemo mu i pitam sina:
„Koji ćeš?” „Graditelj Bob.”
„U redu, jednog Graditelja Boba.”
Uzeo sam uzicu
i zavezao mu čvor oko zgloba kako šest eura ne bi odletjelo u svemir.
Zavezao sam ogromni čvor. Ruka mu je pulsirala.
Zatim sam pitao kćer: „Koji ti želiš?”
„Barbie!” „Jedan s Barbie, molim.”
Uzmem ga i krenem vezati čvor...
Morate razumjeti
da je ona dvije godine starija i želi to osjetiti.
Kaže: „Ja sam velika cura. Ne treba mi čvor. Držim ga.”
„Ne, zavezat ću čvor.” „Ne, držim ga. Kunem se.”
„U redu, ali čvrsto ga drži.”
Čim su dobili balone, pretvorio sam se u generala.
Stalno sam provjeravao: „Gdje su?”
Sin kaže: „Na zglobu je.”
„Čvrsto ga drži!” „Da, tata. Držim ga.”
Tad imam jedan zadatak.
Tip kaže: „To je 12 eura.” Odgovaram: „Uguši se njima.”
Moram ih odvesti od izlaza do auta
a da šest eura odleti u svemir.
To je moj zadatak. Želim samo stići do auta.
Dođemo do auta. Otvaram vrata, dijete i balon unutra, zatvaram vrata.
Sad drugo. Otvaram vrata, dijete i balon unutra, zatvaram vrata.
Tad se opustim.
Jedini trenutak kad sam opušten.
Dođem do svojih vrata, uđem i odlazimo.
Na putu do doma razmišljam kako je ovo bio čudan izlazak.
Koliko sam novca izgubio.
Zbrajam: „Milijun za ulazak, pa baloni za 12 eura.
Lavova nije ni bilo. Nije li to sranje?”
I napokon stignemo. Ponovno sam general. „Gdje su?”
„Ovdje.” „Drži ga.”
„Da, tata. Držim ga.”
Moj sin...
Ponosan je. Ima čvor. Sve je u redu.
Uđem, moj sin uđe, uđe i njegov balon.
Moja kći prilazi super sporo. „Čvrsto ga držim.”
I odjednom ga pusti.
Metar od ulaznih vrata.
„Tata, moj balon!
Tata, oprosti mi!
Moj balon!”
Moj sin...
Kažem: „Dobro je.”
On je sretan, ali ona ne prestaje plakati.
On to ne može podnijeti. Ima preveliko srce.
Ne može podnijeti kad mu sestra plače.
U jednom je trenutku rekao: „Uzmi moj!”
Pomislio sam: „Ludnica! Kakvo srce ima!
Kakav divan tip. Želim biti poput njega. Mijenjajmo se.
Stvarno. Odličan tip.”
A ona kaže:
„Ne, taj je ružan.”
Pomislim si: „Kakva si ti to osoba?”
No ne mogu se ljutiti na nju. Plače. I meni je teško.
Ne mogu je umiriti. Ni moj je sin ne može umiriti.
Sin više nije mogao izdržati i kaže:
„Onda ni ja ne želim svoj više!”
I samo ga pusti u svemir.
Stojim ondje i govorim: „To je 12 eura u svemiru!
Zar me zezate vas dvoje?”
Ne, stvarno. Stvarno.
To se zaista dogodilo. Istinita priča.
Kad vidite da vaš sin to učini,
a učinio je to,
kao otac budete dirnuti.
Odjednom sam počeo plakati.
I ja sam počeo plakati.
Moj sin polako shvaća da više nikad neće vidjeti Graditelja Boba.
Pa i on počinje plakati.
Troje ljudi plače nakon izlaska.
Svi plaču.
Kažem: „Je li bio lijepi izlazak?”
„Da, tata.”
„Da se vratimo u zoološki vrt?” „Da, tata.”
Nikad se nismo vratili.
Nikad. Nikad se neću vratiti.
To sam ja.
Ne znam za vas, ali ja sam razmislio.
Nikad više.
Hej, Kölne.
Hvala. Ja sam Ususmango.
Rebell Comedy! Mir!
Dame i gospodo, zaplješćite legendi Rebell Comedyja
Benaissu Lamroubalu!
Hvala!
Hvala. Sjajno!
Ovo je tako dobro. Tako je dobro. Stvarno.
U ovim vremenima sretan si što nastupaš pred ljudima. Znate?
Moj zadnji nastup bio je pred autima.
Naučio sam da ne treba razgovarati s autima.
Osim ako nisi Michael Knight. U suprotnom, zaboravi.
Ne razgovarajte s autima.
Bilo je to autokino. Mislim da je ljudima bilo fora.
Htjeli su gledati film, no vidjeli su Zbunjenog komičara. Igra u kinima.
Bila je to katastrofa. Bio sam zbunjen.
Ne možeš razgovarati s autima.
Oni naravno žele razgovarati, ali nisam razumio što žele od mene.
Znate li kako su pljeskali?
Da, trubili su!
Trubili su.
I pričao sam šale.
Znate li kako su se smijali?
Točno. I tad su trubili.
Dio nastupa nije im se svidio i htjeli su me izviždati.
Znate li kako?
Da, trubili su.
Nakon deset minuta nisam znao sviđa li im se ili ne.
Definitivno je ludo.
Komuniciranje trubama.
Truba ne može zamijeniti smijeh.
Smijeh je jedan od najljepših zvukova.
Prekrasan.
Da.
U odnosu na...
To je zvuk upozorenja. Uplašim se kad ga čujem.
To nije dobra reakcija na šalu. Ne funkcionira.
„Hej, jesi li ikad čuo ovu?
Što Poljak radi na ledu?
Razbija ga!”
To ne funkcionira.
Moram reći da malo ovisi i o šali.
Da bi ta šala upalila, moralo je biti i Poljaka u publici.
Ali ako su Poljaci ondje, nitko neće trubiti.
Točnije, neće biti automobila.
Jeftin stereotip. Sviđa vam se?
Sviđa vam se?
I meni. U redu je. Volimo takve stereotipove.
No to nije istina. Znam mnogo Poljaka. Nijedan ne krade.
No želimo čuti da Poljaci kradu.
Želimo čuti da Arapi imaju velike brade i četiri žene.
Želimo čuti da Albanci rade na građevini.
Želimo čuti te stvari. Možda nije istina, ali to želimo.
Mi smo ljudi. Želimo kategorije. Olakšajte nam.
To želimo. Zato i idemo u zoološke vrtove.
Želimo vidjeti životinje na način na koji nam odgovara.
Želimo vidjeti lava.
Zašto? Jer je lav kralj.
Jer ima grivu koja izgleda poput krune.
On je kralj džungle.
Čovječe, on živi u savani, ne u džungli.
Što radi?
Cijeli dan sjedi na guzici. Ima grivu, veliku bradu i četiri žene.
Veći je Arapin od Arapina.
Lav nije kralj.
U džungli je gorila kralj. Pogledajte gorilu!
Kakvo čudovište!
Mišići posvuda!
To je kralj. On je King Kong. To je kralj.
Gorila briše guzicu lavom.
Jebote.
„Donesi tu grivu ovamo, dečko!”
Ludnica. Gorila, stari…
Gorila. Pogledajte vi to.
Kakvo čudovište. Mišići posvuda. Svi ga se boje.
Jeste li gledali King Konga? Svi se boje da će ih gorila pojesti.
Opet stereotip.
Jedu li gorile ljude? Oni su dobri.
Vegani su.
Ne želimo to vidjeti! Želimo stereotipe. Želimo vidjeti majmune u zoološkom vrtu.
Ali majmuni u zoološkom
nemaju veze s pravim majmunima u džungli.
Ovi žive u zoološkom vrtu. Imaju sustav grijanja.
Dobivaju hranu, lijekove. Žive od socijalne pomoći.
Nemaju…
Nemaju veze s pravim majmunima.
Sve je to u našoj glavi, ali želimo vidjeti majmune u zoološkom.
Što želimo vidjeti?
Kako jedu banane.
Da.
Znate li koliko je malo majmuna ikad pojelo bananu?
Majmuni su gotovo kao Istočni Nijemci.
Banane su tako rijetke da ni ne znaju za njih.
Stvarno mislimo da majmun želi jesti bananu.
I u ovome griješimo. Mislimo da majmuni ovako jedu banane.
Nikad!
Kad dobije bananu, zagrize je ovako.
Sve je to u našim glavama. Stvarno.
Isto je s ljudima.
Predstavljamo nešto iz svoje zemlje ili zemlje svojih roditelja,
ali različiti smo.
Ja nisam Marokanac.
Ja sam Marokanac iz zoološkog.
Predstavljam nešto što jedva poznajem.
Toliko govorim o Maroku i Marokancima,
a neki Nijemci znaju o Maroku više od mene.
Kad bi pravi Marokanac vidio moj set, rekao bi:
„Nikad u životu nisam vidio takvo što.”
U redu, rekao bi: „Nikad u živooootu
nisam viiiidio takvo štoooo!”
O, Bože!
Trebamo te stereotipe.
Želim ih istaknuti. Evo i jedan za vas.
Bio sam u talijanskom restoranu s jednim od najboljih prijatelja.
Nijemac je.
Nijemac i ja idemo u talijanski restoran
i nakon pet minuta vidim da je konobar Marokanac.
Zbog francuskog naglaska.
Pa sam pomislio…
Njemački mu baš nije dobar.
Mislio sam si da bi bilo lakše na marokanskome, ali sve bih upropastio.
Ako počnem razgovarati na marokanskome,
moj će se prijatelj osjećati isključeno,
mi bismo imali svoju marokansku briju
i ostali bi gosti shvatili da zapravo nije Talijan.
Odjednom bi makaroni postali marokoni.
Nisam to htio pa sam se držao njemačkog.
Problem je bio u tome što sam naručio salatu
i u iceberg salati pronašao sam komadić folije.
Dio celofana vjerojatno je ostao u salati.
Rekao sam: „Hej, pogledaj. Folija je unutra.
Možeš li ju odnijeti?”
Samo ju je pokupio i otišao.
Pomislio sam: „Marokanac je.”
Kažem mu: „Brate, molim te, odnesi je.
Plastika je unutra. Ne mogu to pojesti. Moglo bi mi pozliti.”
Mislio sam da želi reći: „Ne, neće ti pozliti.”
Ali on je rekao sljedeće: „Ne, popuši mi.”
„Brate, vjerojatno si htio reći da mi neće pozliti.”
Odgovara: „Ne, dobro si me čuo. Popuši mi i odjebi!”
Nema šanse.
Kao što sam rekao, ja sam Marokanac iz zoološkog vrta.
Bio sam u nogometnom timu.
Ako si bio u pravom timu, znaš da si Marokanac iz zoološkog.
Pravi Marokanci u Maroku igraju bosonogi na ulici.
Sjajni igrači.
Imam dvoje rođaka koji su sjajni. Igrali su bosonogi na ulici.
Oboje bi igrali u njemačkoj reprezentaciji.
Ja sam u Njemačkoj bio tek zamjena.
Bio sam najgori igrač.
Nisam smio igrati nogomet s rođacima.
Moj je otac rekao: „Ne, premekan si.
Oni igraju bosonogi. Ti trebaš kopačke, štucne i štitnike.
Sve ti to treba.
Nemoj igrati s njima. Igraj sam.”
Igrao sam nogomet u Njemačkoj.
Bio sam preorganiziran za Marokance
i preneorganiziran za Nijemce.
Njemački nogometni klubovi…
Znam da su mnogi od vas bili u jednom.
Svake subote ili nedjelje imate utakmicu.
Nakon svake utakmice netko drugi nosi dresove kući,
pere ih i donosi na sljedeću utakmicu.
Kad je došao red na mene, katastrofa.
Imali smo ogromnu vreću i stavili smo sve dresove unutra.
Odnio sam vreću kući.
Nisam se žurio. Utakmica je bila za sedam dana.
Ostavio sam torbu u kutu. Dva dana prije utakmice pomislim:
„Moram oprati dresove.”
Tražio sam vreću. Gdje je?
I našao sam je, moj ju je otac spakirao da je pošalje u Maroko.
Pitao sam: „Gdje su mi stvari?” Sad moram pronaći sve.
Vidim brata na ulici u golmanovom dresu.
Njegov najbolji prijatelj nosi broj 10 BV Weckhovena.
„Sranje! Što je ovo?”
Utakmica je danas.
Sve sam skupio i oprao.
To je planina rublja. Petero djece, mnogo rublja...
Moram sve oprati. Pokušao sam ih oprati.
Stavio sam ih u vreću i otišao u klub.
Čekaju me. Utakmica uskoro počinje.
Bacio sam vreću u sredinu. Otvorio je. Ništa nije složeno, samo ubačeno.
Golmanovog dresa i dalje nema, stavio sam tatin kaput umjesto toga.
Bilo je…
Kunem se.
Bila je to najgora utakmica. Najgora ikad!
Pobijedili smo, ali znate li kako je to izgledalo?
Golman je bio u kaputu mojeg oca.
Ej!
Broj 10 nosio je djellabu.
Pobijedili smo deset razlike jer su se svi bojali golmana.
Mislili su da je odrasla osoba. Bojali su se.
Hej, ja sam Benaissa Lamroubal.
Dame i gospodo,
zaplješćite suosnivaču Rebell Comedyja Babaku Ghassimu!
Što ima?
Dobro došli u zoološki vrt
Znam okruženje
Znam što vidite
Sinti i Romi prose
Izbjeglice prose
Poljaci kradu po zoološkim vrtovima
Kinezi krivotvore
Arapi se cjenkaju
Crnci su glasni u zoološkom
Divlji u zoološkom
Sivo je u zoološkom
Nijemci iznimno precizni u zoološkom
Albanci bodu
Turci dobro govore njemački
Grci su lijeni u zoološkom
Zoološki je surov
Marama za glavu, nema problema
Sve dok je na glavi čistačice u zoološkom
Poznajem zoološki
Znam čaroliju u zoološkom
Zajednička kultura, izdvojen slučaj
Množina postaje jednina u zoološkom
Predstavnici tvoje vrste
Jednina postaje množina u zoološkom
Znakovi su po cijelom zoološkom
Govore vam tko ste
Velika očekivanja
Kratka tišina
Ako ju prekinete
Teret koji taj prekid nosi
Da vas promatraju
Da promatrate sebe
Da postanete sam svoj čuvar u zoološkom
Nastup istreniranog pustinjaka
Znam što vidite u zoološkom
Ja jesam
Ono što ne vidite
Tlo po kojem hodaš u zoološkom
Ja sam zemlja, blato, kamen
Duh mrtvih ljudi ovdje
Gastarbajter
Autsajder
Sam svoja žrtva
Solingen, Halle, Hanau
Hülya, Jana, Hamza
U kombinaciji s Goetheom, Bachom i Adenauerom
Svi integrirani
Istinski integrirani
Integrirani bez pogovora
Svi jednako integrirani
Integrirani bakterijama i gljivicama
Integrirani u meni i…
Integrirani ja
Moji korijeni, njihovi preci
Moje brazde, njihovi ožiljci
Moj glas, njihovi jezici
Jezik mnogih
Glas ulice
Biti ja znači biti oni
Nakon 70 godina prekasno je za pobačaj
Sjeme viče
Gledaj, cvjetaju u svim bojama
Igraju se ili svađaju
Ili se vole
Ali sve što dolazi od mene
Raznoliko je
Ja sam njemačka zemlja
I ležim pod tobom
Tvoji su koraci prigušeni
Daleko
Kao iz nekog drugog vremena
Ne zaboravi
Kad hodaš preko mene
Sa svakim korakom
Ostavljaš otisak na mojem tlu
A ono je čvrsto
Dame i gospodo, DJ Wati.
To je to. Hvala što ste došli. Rebell Comedy. Mir.
Prijevod titlova: Dejan Rakar