Downloaded from YTS.MX
A NETFLIX ORIGINAL COMEDY SPECIAL
Official YIFY movies site: YTS.MX
ELÄINTARHA
Hyvä yleisö, antakaa aplodit Khalid Bounouarille!
Dj Wati on tuolla!
Mahtavaa!
Vihdoinkin saamme taas esiintyä.
Onpa hienoa päästä takaisin lavalle.
Tämä on ihan älytöntä.
Koronavirus alkaa jo pänniä.
Koronan huippukausi oli sekopäistä.
Nyhväsimme kaiken aikaa perheemme kanssa.
Minulle se oli kamalaa. 48 henkeä samassa huoneessa.
Kaikki sisaruksia keskenään. Se oli tosi rankkaa.
Kaveritkin soittivat yhtä aikaa joka ikinen päivä.
Kellään ei ollut mitään tekemistä, niinpä he soittelivat päivittäin.
Eikä mitään tavan puheluita vaan videopuheluita.
Yhtäkkiä meillä oli ryhmäpuheluita Whatsappissa.
Joku aina kutsui koko jengin videopuheluun.
Älkääkä kuvitelko, että he kyselivät vointiani. Ehei.
Aavikkoystäväni kysyivät ensimmäisenä:
"Veli, tarvitsetko maskia?"
Kaikki tyrkyttivät minulle maskeja.
Sairaalat ja apteekitkin olivat ilman, mutta eivät ystäväni.
Kaikilla oli maskeja sopuhintaan.
He olivat oikein eksperttejä ja osasivat hieroa kauppaa.
Ja rehellisesti sanottuna, kaikki täällä ovat nykyään maskieksperttejä.
Tiedämme maskeista kaiken. Eri variantit ja niiden nimet.
Vuosi sitten emme tienneet mitään.
Nyt tiedämme. On FFP2, suodattimella tai ilman.
Sitten on KN95 ja kirurgiset maskit.
On uudelleenkäytettäviä ja kertakäyttöisiä.
Puuvilla-, polyesteri- ja synteettisiä maskeja.
Maskeja, jotka pestään 70 asteessa. "Muu ei käy, veli."
Ei enempää, ei vähempää. Jos ne kutistuvat kuivurissa, oma vika.
Niistä saa pallinlämmittimet.
Tiedämme maskeista kaiken.
Olemme nyt asiantuntijoita.
Ja nyt kun päästiin tähän,
jos joku tarvitsee maskeja, olen tuolla esityksen jälkeen.
Minulla on kelpo maskeja puoleen hintaan. Erikoistarjous.
Kiva päästä esiintymään Kölnissä. Kölnissä ei ole pöllömpää.
Pidän oikeasti Kölnistä, mutta rautatieasema on fiasko.
Olin siellä tänään,
ja joku tyyppi tervehti minua kaukaa.
Hän ei huutanut nimeäni.
Hän tervehti kulmakarvoillaan. Tiedättekö? Näin…
Ei muuta. Kohteliaana moikkasin takaisin.
Keskustelimme kulmakarvoillamme. Ensin hän…
Sitten minä…
Se oli oikea keskustelu.
Näen toisen ihmisen ilmeestä, onko hän nähnyt minut telkkarissa,
vai tunnemmeko henkilökohtaisesti.
Hänen ilmeensä kertoi, että tunnemme oikeasti.
En silti tiedä, kuka hän oli.
Mietin, mistä tunnemme. En ikinä kehtaisi kysyä.
Miettikää nyt, jos hän olisi kuuden vuoden vieruskaverini koulusta.
Kiusallista.
Siksi en kysynyt.
Mietin sitä, kun hän ottikin askeleen lähemmäs.
Kulmakarvakeskustelumme oli yhä käynnissä.
Otin askeleen lähemmäs ja mietin, että mistä vitusta tunnen hänet.
Olisiko hän joku serkkuni?
Sukuni on valtava.
Tyyppi lähestyi koko ajan, enkä keksinyt, mistä tunnemme.
Sitten hän ojensi kätensä, ja tartuin siihen.
Kulmakarvamme olivat yhä ylhäällä.
Hymyilimme toisillemme ja mietin, mistä ihmeestä tunnemme.
Olisiko hän sisarukseni?
Niitä on niin monta, että välillä googlaan nimet.
Kätelessämme mietin yhä, kuka hän on.
Lopulta vedin käteni pois -
ja löysin kämmenestäni 20 euroa.
Olin, että: "Häh?"
"Luulin, että diilasit", hän sanoi.
Ja niinhän minä sitten diilasinkin,
mutten edelleenkään tiedä, kenelle.
Ja nyt kun puhumme tästä,
jos joku tahtoo pilveä, olen tuolla esityksen jälkeen.
Nyt on maskit ja mari puoleen hintaan.
FFP2:sia suodattimilla.
Siinä on lokero marille. Ei kuin hengittelemään.
Sanokaa ei viruksille.
Hitto.
Mitä perimääni tulee, olen marokkolais-algerialainen,
eli vihaan itseäni.
Niin.
Tämä oli niille, jotka tuntevat politiikkaa.
Totta puhuen,
en enää halua olla turkkilainen.
Tuota siirtymää ette odottaneetkaan.
Olitte, että: "Häh?"
Miten hänestä nyt turkkilainen tuli?
Tiedetään. En ole turkkilainen, mutten halua enää ollakaan.
Monet nimittäin luulevat minua turkkilaiseksi.
Älkää käsittäkö väärin.
En välitä, jos saksansaksalainen luulee minua turkkilaiseksi.
En minäkään erota saksalaista hollantilaisesta.
Minua häiritsee se, kun turkkilaiset luulevat minua turkkilaiseksi.
Koska lapsesta pitäen -
turkkilaiset ovat kyselleet minulta:
"Sen Türk müsün?"
Eli olenko turkkilainen.
Tokaluokasta lähtien -
minulta on kysytty Saksassa -
turkin kielellä,
olenko turkkilainen.
En ymmärtänyt sitä.
Lopulta kysyin turkkilaisilta ystäviltäni.
Sain kuulla, että: "Khalid, he kysyvät, oletko turkkilainen."
"Mitä siihen vastataan?" "Sano: "Yok, ben Marok."
Se tarkoittaa:
"Ei, olen marokkolainen."
Aina, kun turkkilainen kyseli turkkilaisuudestani, sanoin:
"Yok, ben Marok."
Kölnin läpi kävellessäni kaikki kyselivät:
"Sen Türk müsün?" "Yok, ben Marok", hoin.
Olinkin keskellä turkkilaista protestia.
Minulla oli Marokon lippu. Se hieman hämmensi porukkaa.
Mutta myönnettäköön, että puhun vähän turkkia.
Vartuin nimittäin turkkilaisten keskellä.
Kuten me kaikki Saksassa.
Näin ollen,
kun menen turkkilaiseen kauppaan,
puhun turkkia.
Tervehdin turkiksi. Pistän parastani.
Astun sisään ja sanon kauppiaalle:
"Selâmün aleyküm."
Huomatkaa liike.
Se on osa kieltä. Turkkilainen flow.
Astun sisään ja sanon: "Selâmün aleyküm."
Osa teistä ajattelee,
että sehän on arabien tervehdys: "Rauha kanssasi."
Kyllä.
Mutta näitte juuri turkkilaisen version.
Arabi sanoo: "Salamu alaykum."
Turkkilainen sanoo: "Selâmün aleyküm."
Siinä on pari ylimääräistä Ü:ta.
Arabi sanoo sen vakavalla naamalla, turkkilainen virnuillen.
Tervehdin kauppiasta, ja hän vastaa: "Aleykümü’s-selam."
Sitten kysyn turkiksi,
miten menee.
Eli:"Nasılsın?"
Hän vastaa turkiksi:
"İyiyim, sen nasılsın?"
Se tarkoittaa: "Hyvää, entä sinulle?"
Siihen huikkaan:
"İyiyim, Allah’a şükür."
Toisin sanoen: "Hyvää, kiitos Luojan."
Sitten hän kysyy:
"Napıyon?"
Eli suomeksi: "Mitä teet?"
Siihen se tyssää.
Enempää turkkia en puhu.
Siihen voin sanoa vain: "Yok, ben Marok."
Kauppias luuli, että kettuilen.
Osaan myös kysyä turkiksi:
"Missä tyttöystäväsi on?"
Hauskaa, vai mitä?
"Senin kız arkadaşın nerde?"
"Missä tyttöystäväsi on?" Hillitöntä.
Kysyin sitä turkkilaiselta kadulla.
Tuntematonta ohikulkijaa ei naurattanut.
Hän käveli ohi ja luettelin: "Hei, Mehmet, Murat, Ali, Hakan?"
"Niin?"
"Arvasin, että olet Hakan."
"Hakan, veli.
Senin kız arkadaşın nerde?"
Tyyppi meni ihan hämilleen.
"Mitä sinä tyttöystävästäni kyselet? Tunnetko hänet?"
Juju on siinä, että odotan hänen kysyvän minulta,
missä minun tyttöystäväni on. Siihen on nimittäin hauska vastaus.
Osaako eturivi turkkia? Ehkä sinä?
Kysyn sinulta, missä tyttöystäväsi on.
Kysy sitten samaa minulta.
Kuolet nauruun, kun kuulet vastaukseni.
Tai sitten olet täysin huumorintajuton.
Vastaukseni on loistava. Oletko valmis?
Mikä on nimesi?
Akif?
Okei. Hieno nimi.
Onko sinulla tyttöystävää? -Ei.
Johtunee nimestäsi.
Eikä, jatketaan.
Oletko valmis?
Sinulla ei siis ole tyttöystävää. Selvä homma.
Akif, veli.
Senin kız arkadaşın nerde?
"Benim kız arkadaşım evde ekmek yapılır."
Eli: "Tyttöystäväni on kotona leipomassa leipää."
Kunnes eräs turkkilainen tyttö tuli syyttämään syrjinnästä.
Nyt sanon vain, että hän tekee leipää.
Päättäköön itse, missä.
En ole naistaan alistava turkkilainen.
En edes ole turkkilainen.
Nuori mies, pidän naurustasi.
Mikä on nimesi? -Maurice.
Oletko saksalainen? -Joo.
Onko tuo tyttöystäväsi? -On.
Löytyykö Saksan passi?
Joo. -Jes!
Olen ylpeä sinusta.
Muulla ei ole väliä. Kysyn sinulta, missä tyttösi on.
Käykö?
Ja vastaat turkiksi.
Näin sanotaan: "Tyttöystäväni on tässä."
"Benim kız arkadaş."
Tai lyhemmin: "Kız arkadaşım burada."
Okei?
Valmiina?
Kız, K-I-Z, arkadaşım.
Kız, K-I-Z.
Tyttö.
Arkadaşım.
Ystävä, tyttöystävä.
Joko alat käsittää?
"Kız arkadaşım burada."
Burada pyöreällä R:llä.
Burada.
Oletko valmis? Mauricehan se oli? -Joo.
Nyt kaikki hiljaa, hän tarvitsee energiaa.
Uskon sinuun.
Maurice, veli.
Senin kız arkadaşın nerde?
Kız arkadaşım burada.
Antakaahan aplodit Mauricelle.
Tosi hyvä!
Mainiota!
Olen ylpeä sinusta.
Se oli hienoa.
Huomasitteko?
Vanhempani tulivat tänne 60–70-luvulla vierastyöläisiksi.
Tänään opetan Kölnin lavalla turkkia saksalaiselle.
Sitä voisi sanoa integraatioksi.
Enkä edes ole turkkilainen!
Olisin voinut opettaa sen marokkolaisittain. Marokossa sanotaan…
Neljä burnoutia kahdessa sanassa.
Pointtini on, että vanhempamme kokivat paljon ja aloittivat jotain.
Meidän tehtävämme on jatkaa. Olen Khalid Bounouar.
Kunniaa RebellComedylle.
Hyvä yleisö, taputtakaa Salim Samatoulle!
Kiitos!
Kiitos paljon. Suurkiitokset.
Kiitos kaikille.
Melkein tulee tippa linssiin.
Kiitos. Uskomatonta, että olen takaisin sivistyksen parissa.
Vielä kaksi viikkoa sitten jumitin Bangladeshissa.
En päässyt pois. Mikä katastrofi.
Kaikki Instagram-seuraajani tietävät, että valehtelen.
Mutta…
Oikeasti. Kävin siellä tapaamassa perhettäni.
Wikipedian mukaan olen Bangladeshista.
Halusin kovasti sinne…
Onko joku käynyt?
Älkää menkökään.
Menkää Primarkin aleosastolle. Ei mitään eroa.
Se on yksi yhteen Bangladesh-simulaattori.
Vain yksi lentoyhtiö lentää Bangladeshiin. Sen nimi on -
Gardidi Air. Näin on.
Maailman gettoin lentoyhtiö.
Bussikuskitkin nauravat heille. Mikä katastrofi.
"Miten getto?", kysytte.
Stuertti pyytää minulta ruokaa. Mitä hittoa?
"Milloin syödään? Joko saamme ruokaa?" Katastrofi.
Lentäjän virallinen kuulutus oli:
"Halloo." Ohi. Siinä se. Katastrofi.
Olin ihan, että:
"Kaveri,
olet sentään pilotti. Puhu jotain."
"T-paita? Kaksi yhden hinnalla."
Muuta ei irronnut.
Sitten hän kauppasi ruusuja.
"Tässä. Ota ruusut, veli."
Näytti kuvan slummien lapsista; "Tässä. Ota ruusut, jooko?"
"Okei sitten. Otan kolme. Anna tänne."
Pelkään lentämistä.
Istuin kiinni ikkunassa ja tarkkailin turbiineja.
Niitä ei ollut.
Kolme tyyppiä teki näin. Siinä kaikki.
Uskomme voivamme lentää
Uskon ylettäväni taivaaseen
"Eikä. Ihan oikeasti yletän. Tein sen."
Mutta miksi ylipäänsä menin Bangladeshiin?
Hyvä kysymys.
Halusin reppureissaamaan. Onko joku käynyt?
Ei yhtään kukaan. Hullua, arvostan.
Näin on. Olemme kulttuurisesti monimuotoisia.
Ja reppureissaaminen on jälleen niitä valkoisten likaisten hippien juttuja.
Juuri niin. Sinä sen sanoit, en minä. Katastrofi.
Kainalokarvoja kaikkialla, ei deodoranttia, pelkkää limeä.
"Minimoin hiilijalanjälkeni."
Ne tyypit reppureissaavat. Arvatkaa, kuka rakastaa sitä.
Yksi parhaista ystävistäsi.
Ihana Sveitsin kollegani, Alain Frei.
Tunnetteko hänet? Kyllä.
Hienoa. Erinomaista.
Hyvä.
Sinä taputit kovaa. Mikä on nimesi?
Mikä?
Kellmann? Paras mies, Kellmann. Mahtavaa.
Paras mies, Kellmann. Sano sinä. Tiedät hänet.
Taputit euforisesti. Mahtavaa.
Kellmann tietää. Tiedät siis Alainin?
Riittää, että tiedätte, että hän on maailman valkoisin ihminen.
Kysykää Kellmannilta. Todellakin.
Hänellä on kaksi rusketuksen tasoa. Valkoinen ja ihosyöpä.
Hän käyttää valkoista maalia aurinkorasvana.
Voin vaikka vannoa.
Albiinot suojelevat häntä auringolta. "Ota minut!", he huutavat.
Lopeta, Kellmann. Älä ole mulkku.
Kellmann, mitä oikein yrität?
Älä nyt.
Älä pakota sanomaan sitä.
On paskamaista pilkata hänen ihonväriään,
vain koska hän on valkoinen.
#Whitelivesmatter.
Oikeasti. Katastrofi.
Kun ensilumi sataa, hän katoaa saman tien näkyvistä.
Kellmannin sanat.
Jos sammuttaa valot, hän jatkaa hohkamistaan.
Hän opettaa tulikärpäsiä loistamaan.
Tulikärpäset ihmettelevät: "Miten teet sen?"
Nyt riittää. Kellmann, älä pakota. Kunnon mulkku.
Anna jo olla.
Eläintarhassa jääkarhut tanssittavat häntä.
"Olet yksi meistä, veli!", ne hihkuvat.
Hei, lopeta. Älä.
Anna jo olla.
Aikamoinen kusipää.
Emme voi jatkaa näin. Tosi paskamaista.
Aaveetkin pelästyvät. No niin.
Pointtini on, että hän on Sveitsistä ja ehdotti:
"Salim, lähde mukaani reppureissaamaan."
Jos mietitte, mitä se oli, niin täydellistä Sveitsin saksaa.
Sveitsin saksa on tavallista saksaa,
samalla kun vesikiduttaa Aku Ankkaa.
Se on Sveitsin saksaa.
Näin on.
Oikeasti.
Katastrofi.
Niin.
Aku tähän, pyyhe käteen ja: "En… ole… täällä."
Katastrofi.
Uskokaa tai älkää, haarukkakin sanotaan siellä "haarukka".
Katastrofi. Vannon käsi sydämellä.
Oikeasti.
Alainin kanssa on kamalaa reissata.
Olemme siinä vierekkäin hotellilla.
Katselen telkkaria.
Joltain kanavalta näkyy vain lumisadetta. Tiedättehän?
Alain huhuilee vanhempiaan.
Eikä…
Se on vain telkkari.
Se tulee telkkarista.
Kamu, se on telkkari. -"Äiti!"
Hemmetti.
Hänellä on huonoin koira, joka sveitsiläisellä voi olla.
Nimittäin mopsi.
Kylässä käydessäni en tiedä, kumpi puhuu.
Molemmat kuulostavat samalta.
"Nyt päästät Akun menemään. Mitä sinä meinaat?"
Mikä katastrofi.
Mopsit kuulostavat sveitsiläisiltä.
Soitin Sveitsin Telekomiin ja ojensin luurin mopsille.
Puhelu kesti 38 minuuttia.
Ihan totta.
Mikä katastrofi.
Oikeasti.
Älkää ikinä matkustako Sveitsiin.
Jos haaveilette Sveitsistä,
menkää Itävaltaan. Se on paljon parempi.
Menkää Itävaltaan, mutta älkää Wieniin.
Se lyö teiltä jalat alta.
Siellä sanotaan: "Das haut's den Beidl auf'd Seitn."
Se tarkoittaa, googlatkaa vaikka,
"Se täräyttää kikkelisi kylkeen."
Vannon käsi sydämellä. Naisetkin käyttävät sitä.
"Se täräyttää kikkelini kylkeen."
Ihan oikeasti.
Vannon sen.
"Se täräyttää kikkelisi kylkeen."
Itävallan afrikkalaiset tosin sanovat:
"Se täräyttää kikkelisi selkään."
Mikä katastrofi. Ihan totta.
Aasialaiset sanovat: "Se täräyttää kikkelini keskelle."
Eikä siinä mitään. Arvostan. Mikä katastrofi.
Ja miten raskasta on syödä ulkona.
Tarjoilija pelästyy, eikö maistunut.
"Maistui toki."
"Kikkelisi osoittaa puoli kahdeksaan.
Sen pitää olla 6.45 tai 7.15, muuten…" Tulee rahat takaisin. Mahtavaa.
Olen huomannut,
miten kamalaa on elää tänä haastavana aikana.
Sillä tässä sitä ollaan,
istutte rivissä kuin kloonit. Kaikki tämä…
Ihan tosi.
Tämä on sitä historiaa.
Teemme parhaillamme historiaa.
Vuonna 2100 tästä kerrotaan historiankirjoissa.
Sitten joku meistä ilmestyy paikalle aikalaisena.
100-vuotias Jeremy Pascal paukkaa paikalle:
"Heippa, olen aikalainen."
Koska…
Tatska alavatsassaan: "Olen aikalainen."
Vuoden 2100 aikalaisilla ei ole yhtä hyvät oltavat kuin nykyisillä.
Meidän kouluaikoinamme vierailija oli sotaveteraani.
Jokainen saksalainen vastusti Hitleriä.
Jokainen. Emme voi todistaa toisin.
Ei kukaan postannut selfieitä Instaan Hitlerin kanssa.
#Chillingwiththehitman.
Kuvia ei ole.
#Sydänpaikallaan.
Ei sellaista olekaan. Tajuatteko?
Ei ole.
Täytyy vetää lonkalta. Kaikki sanovat samaa.
"Hitler oli kusipää. Sanoin sen hänelle.
Työnsin ne pikkuviikset perseeseensä. Painu vittuun siitä.
Tule tänne, paskiainen! Mikä on ongelmasi?
Mitä Göhring? Läskiperse. Piilotin jätkän Big Macin.
Vaihdoin kotlettiin. Kätkin Himmlerin lasit."
"Olen herraskansaa."
Todisteita ei kuitenkaan ole.
Pahemmaksi menee, kun nykypäivän vaikuttajat -
ovat vaikuttajia vuonna 2100.
Vanhat vaikuttajat sata vuotta mittarissa kyselevät:
"Heippa, kaipaatko katetria? Swaippaa ylös ja varaa omasi.
Katetri.
Pyyhkäise ylös.
Siitä vain."
"Eikö enää seiso? Swaippaa ylös.
Koodilla 'velttoveitikka' saat 20 % alennusta.
Osta heti."
Päivän paras vinkki kuuluu, älä mene Itävaltaan,
äläkä Zürichiin, mene Japaniin.
Japani on paras maa. Kuka on käynyt?
Kaksi ihmistä. Arvostan.
Missä päin Japania?
Tokiossa. Niin minäkin sanoisin, jos olisin käynyt.
Jätkä heitti lonkalta. Ihan parasta.
Tuo mies voi vahvistaa.
Siellä on homma hanskassa.
Kun taas me korona-aikaan…
Näittekö ihmisten vessapaperihingun?
"Mitä? Tappava virus? Persreikä on pidettävä puhtaana.
Entä pyllyni? Miten pyyhin perseeni?"
Muslimit taivastelivat: "Ota kannu käteen ja ole saakeli hiljaa."
No niin.
Mutta Japanissa ollaan eri tasolla.
Ei vessapaperia, ei kannuja.
Heidän pöntöistään suihkuaa automaattinen sadetanssi.
Istut siinä, painat nappia ja nautit japanilaisesta sadetanssista.
Oikeasti. Suoraan vesipyssystä perseeseen.
Ihan totta.
Oikeasti.
Kurkkaat pönttöön -
ja näet Squirtlen ja Wartortlen treenaamassa.
Vielä kolme persettä, ja voidaan edetä.
Ihastelin japanilaiselle, miten mieletöntä se oli.
Täräyttää kikkelini selkään. Mahtavaa.
Mutta entä vessapaperi?
Tyyppi sekosi:
"Vitun länkkärit,
hakkaatte miljoonittain puita heittääksenne ne pyllyn kautta pönttöön.
Olette häpeäksi ihmiskunnalle."
"Rauhoitu, delfiinintappaja.
Älä ala jeesustelemaan.
Söit juuri valasvoikkarin. Relaa, kaveri.
Turpa tukkoon ja katse peiliin."
Japanilaiset eivät voi verrata itseään meihin.
Mitä he syövät päivittäin?
Kalaa, riisiä, miso-keittoa, muuta ei olekaan.
Jos syö niin päivät pitkät, paskoo kuin lammas.
Suolella kestää kolme sekuntia.
Se siitä.
Kyykky ja suoli on tyhjä.
Niin sumopaini keksittiin.
Näin…
Niin se meni.
Japanilaisilla ei ole aavistustakaan,
millaista on lapata kebabia naamariin aamukolmelta.
Chilijuustonugetteja radioaktiivisella chilikastikkeella.
Jos syö radioaktiivista paskaa -
ja pudottaa aamulla pommin Hiroshimaan,
loppuserenadia saa odottaa.
Tarvitaan vähintäänkin kokonainen puu. Koko puu.
Muu ei auta.
Kiitos. Tämä oli kunnia.
Hyvä yleisö,
antakaa isot aplodit sveitsiläiselle koomikolle, Alain Freille!
Kiitos!
Kiitos paljon.
Kiitoksia!
Hienoa! Kiitos.
Kiitoksia!
Kiitos paljon.
Ennen kuin aloitamme, haluan sanoa jotain,
joka tuntuu minusta tärkeältä.
En minä niin valkoinen ole.
Halusin selvittää sen heti alkuun.
Mahtavaa, että tämä toteutui.
Aplodit teille. Ihan totta.
Pukeuduin erityisen tyylikkäästi. Eikö näytäkin hyvältä? Kiitos.
Kuulkaa…
Pukuni saa enemmän aplodeja kuin vitsini. Surullista.
"Piditkö?" -"Tyylikäs se Alain.
Äitinsä lienee tyytyväinen."
Haluan olla nyt täysin rehellinen.
Koomikolle jokainen show on erilainen.
Ikinä ei tiedä, mikä odottaa.
Epätavallisin show'ni oli etelässä, Nürnbergissä.
Yleisöllä oli ratkiriemukasta, liiankin hauskaa.
He huusivat ja hurrasivat.
Eturivissä eräs nainen nauroi hillittömästi.
Se meni aivan hervottomaksi.
Hän oli koko ajan näin…
Tiedättekö, kun joku nauraa niin remakasti,
että itseäkin alkaa naurattaa?
Minäkin nauroin…
Ja hän vain…
Minä jatkoin…
Yhtäkkiä nainen kaatui maahan.
Olin, että…
Esitys piti keskeyttää.
Paikalle tuotiin lääkäri.
Nainen nostettiin tuoliin.
Hän alkoi toeta ja kysyin lääkäriltä,
mitä helvettiä äsken tapahtui.
Tohtori vastasi: "Herra Frei, nainen sai naurukohtauksen."
Se on todellinen juttu.
Hän nauroi niin kovasti,
että hänen verenkiertojärjestelmänsä romahti.
Ja arvatkaa, mikä oli ensireaktioni millisekunnin ajan?
Ylpeys.
Ei se kauaa kestänyt. Nopea välähdys.
Ei kauaa.
Äitini soitti: "Miten show meni?"
"Melkein tapoin jonkun. Meikä on megavitsikäs!"
Arvatkaa, mitä naurusta tuli mieleen.
Tämä on klisee.
Aina olevinaan nauretaan näin…
Mutta eräs kaverini tekee niin ihan oikeasti.
Hän nauraa näin…
Ymmärrän hyvin, miksi se kannattaa.
Naurajat tietävät, miten söpöltä se näyttää.
Eikä kukaan voi vihoitella sellaiselle.
Ei voi. Lainasin Rashidille autoani ja hän sanoi:
"Alain, kolaroin autosi."
"Rashid! Miksi ihmeessä?", kysyin.
"Tulehan tänne, söpöliini!"
Meistä sveitsiläisistäkin on juttuja kyllästymiseen asti.
Esityksen jälkeen joku sanoi:
"Te sveitsiläisethän olette kroisoksia, eikö vain?"
Vastasin:
"Joo."
Sitten ostin hänet.
Omistan hänet nyt.
Pienen saksalaisen.
Hän asuu komerossani.
En päästä häntä pois. Ihan totta.
Hän on minun. Ostin omalla rahalla.
Huomatkaa, että vain ulkomaalaiset taputtivat.
He uskoivat tosissaan.
Puhun harvoin politiikasta lavalla. Tosi harvoin.
Keksin pari vitsiä lievästi oikeistolaisesta puolueesta,
AfD:stä.
Enkä siksi, että olemme eri mieltä.
Tämä on demokratia. Ei voi mitään.
Tiedättekö, miksen siedä heitä? Koska olen liian vanha hevonpaskaan.
En enää siedä sontaa.
Asioita, jotka eivät käy järkeeni.
AfD:llä ja Pegidalla oli yhteinen iso mielenosoitus -
lännen islamisaatiota vastaan.
He juoksentelivat kylttien kanssa.
Eturivissä oli mies, jonka valtavassa kyltissä luki,
nämä ovat hänen sanojaan, eivät minun:
"Emme halua ulkomaisia raiskaajia!"
Kukapa haluaisi?
En minäkään halua.
En ole ikinä kysellyt bileissä, joko raiskaaja tuli.
Sitten ovikello soi: "Heippa! Minä tässä, raiskaaja."
"Hetkinen. Millainen raiskaaja?"
"Saksalainen." Peremmälle vain.
Olen liian vanha sontaan.
Näin vastamielenosoitukset Black Lives Matter -protesteille.
Ihmiset sanoivat:
"Minusta ei ole OK penätä samoja oikeuksia kuin meillä."
Erästä naista haastateltiin Yhdysvalloissa.
Hänellä ei kuulemma ollut mitään mustia vastaan.
Mutta mustat ja valkoiset eivät hänestä kuuluneet yhteen.
Siis aikuinen nainen 2000-luvulla sanoo,
ettei hänestä musta ja valkoinen sovi yhteen.
Antakaas, kun kerron.
Maailmassa on vain yksi paikka,
jossa musta ja valkoinen eivät sovi yhteen,
nimittäin pesukone.
Se on ainoa paikka.
Ainoa.
Kaikkialla muualla kyllä.
Se on ainoa.
Ihka ainoa.
Minulla on Sveitsissä isoveli.
Ja tässä tulee fakta kaikille, joilla on sisaruksia.
Tämä on todistettu tieteellisesti.
Sisaruksissa on aina -
se hyvännäköinen,
ja se hauska.
Se on fakta.
Ja kaikille, jotka ajattelevat, että ei koske meitä.
Te olette niitä hauskoja.
Vain hyvännäköiset nauroivat.
"Naura, Quasimodo.
Hän puhuu sinusta. Naura."
Jos mietitte, miten on minun kohdallani,
voinette arvata.
Olen se hauska.
Veljeni on hyvännäköinen, malliainesta.
Vihaan häntä.
Hän on aina ollut kypsä.
Veljeni syntyi aikuisena puvussaan ja monokkelissaan.
"Missä pankkitilini on?" Hän oli aina aikuinen.
Lapsena hän juoksi asioilla, vaikkapa kaupassa.
Nelivuotiaana.
Äiti kysyi: "Michael, kipaisisitko kaupassa?"
"Kuten haluat, äiti." Niin se tomppeli puhui.
Minua ei voitu lähettää. "Osta maitoa." Palaan…
"Maito?" -"Join sen."
"Entä vaihtorahat?" -"Söin ne."
Olin tyhmä lapsi.
Kaikki pilkkasivat minua. Kaikki.
Naapurillani oli Downin oireyhtymä.
Jopa hänkin ihmetteli tyhmyyttäni.
Arvatkaa, miksen häpeile vitsiäni.
Olen työskennellyt Down-ihmisten parissa.
He ovat upeita ja hyväsydämisiä ihmisiä.
He nauravat paljon.
Naapurini nauraa eniten tälle vitsille. Se on minusta ihailtavaa.
Kerroin tämän vitsin lavalla,
ja herra yleisössä teki näin…
"Katsokaa, miten siistiä", sanoin.
"Kerron vitsin,
ja kaikkein hersyvimmin nauravalla on Downin oireyhtymä."
Mies tokaisi: "Eikä ole."
Se oli paha.
Kuulkaa…
Veljeni…
Minä olin tyhmä, mutta niin oli hänkin.
Mutta fiksu minuun verrattuna.
Veljeksinä yritimme aina päihittää toisemme.
Ihan tyhmissä asioissa. Se oli aina jotain älytöntä:
"Jaksan pyöräillä pidempään kuin sinä."
"Etkä, minäpäs pyöräilen pidempään."
Sitten ajoimme ympyrää kahdeksan tuntia.
Kuin kaksi vähä-älyistä.
Äidin vieraat kyselivät, miten muksuilla menee.
"Tyhmästi.
Vilkaisepa huviksesi ikkunasta.
Sitä on jatkunut kahdeksan tuntia.
Rumilus vasemmalla on tyhmempi."
Niin.
Olin tyhmä lapsi.
Pidin aina eläimistä ja eläindokkareista.
Niistä oppii asioita, joilla ei ikinä tee mitään.
Yksi juttu sopisi tähän aikaan.
Tämä on oikeasti totta.
On olemassa eräs meritähtilaji,
joista 20 prosenttia -
syntyy ilman peräaukkoa.
Niillä ei ole persreikää,
mutta ne selviävät.
Ne kakkaavat sisäisesti. Koko elämänsä. Lasti vain kasvaa.
Eikä se ole ongelma. Ne vain paskovat ja paska kerääntyy.
Se vain nousee nousemistaan,
kunnes päässä ei ole muuta kuin paskaa.
Vannon tietäväni ihmisiä, joille käy samoin.
Täsmälleen sama juttu.
Oikeasti! Heillä on pää täynnä paskaa.
Lopuksi haluan kertoa oudosta asiasta, jonka huomasin.
Saksassa on nimittäin lauseita,
joita sanotaan elokuvissa, muttei ikinä tosielämässä.
Katsoin poliisileffaa, ja tyyppi sanoi:
"Sir, kaikella kunnioituksella…"
Ei sellaista kuule ikinä. Kokeilin sitä.
Olin Mäkkärin kassalla.
"Ketsuppia, majoneesia?"
"Kaikella kunnioituksella, molempia", vastasin.
Se lause on kuin taikatemppu.
Se on niin kohtelias, että sallii tehdä mitä vain.
Kuten elokuvassa:
"Sir, kaikella kunnioituksella, ette tajua mitään."
Vastapuolikin tuumi: "Totta turiset."
Kokeilkaa.
Ilmestykää ensi viikolla töihin viisi tuntia myöhässä.
Olkaa ihan niin kuin ei mitään. "Hei, mikä meininki?"
Kun pomo kysyy: "Miksi helkkarissa tulet näin myöhässä?"
"Sir.
Kaikella kunnioituksella.
Revi tästä!"
Jos hän suuttuu: "Kuinka kehtaat?" Tehkää näin…
Kiitos, kun tulitte!
Nauttikaa show'sta. Kiitos paljon!
Kiitos!
Hyvä yleisö, toivotetaan tervetulleeksi Hany Siam!
Hemmetti soikoon!
Älkäähän nyt.
Hittolainen!
Mieletön energia! Ihan mahtavaa.
Onpa kunnia olla täällä.
Hyvä yleisö,
en pidä ylenpalttisesta poliittisesta korrektiudesta.
Monista ihmisistä on tullut liian herkkiä.
Mutta äläkän nostamisen sijaan -
olen alkanut käyttää sitä hyväkseni.
Jossain vaiheessa rupesin vilauttelemaan rotukorttia.
Mutta irrationaalisesti.
Olin leffateatterissa ja popcorn-tiskille oli kamala jono.
Kiilasin jonon eteen. Nainen takanani ei tykännyt:
"Jonon perälle siitä."
"Sanoitko minua niggaksi?"
"En ikinä! Pidän Obamasta", hän hätäili.
Lopulta nainen luovutti.
"Siistiä. Tuota kokeilen jatkossakin", mietin.
Elokuvan jälkeen menin hakemaan ruokaa.
Jälleen pitkä jono, jonka eteen kiilasin.
Joku tyyppi komensi jonon perälle.
"Tilaisuuteni on koittanut", ajattelin.
"Sanoitko minua nig…?"
Helvetti!
Tyyppihän on minua tummempi.
Yhtäkkiä hän kysyi: "Sanoitko sinä minua niggaksi?"
"En ikinä! Pidän Obamasta", toppuuttelin.
Juoksin karkuun! Pakenin paikalta.
Sen jälkeen en ole rotukorttia vilautellut.
Yhtä poikkeusta lukuun ottamatta.
Puhutaanpa ensin taustastani.
En juuri puhu tai ajattele sitä paljoakaan.
En määrittele itseäni sen kautta.
Mutta ymmärrän, miksi monet miettivät taustaansa -
ja pitävät sitä tärkeänä.
Kävelin hiljattain kaupungilla, ja oikein musta afrikkalainen kulki ohi.
Siinä hän käveli.
Vilkaisi minuun.
Nyökkäsi ja jatkoi matkaansa.
"Kuka hitto tuo oli? Varmaan erehtyi tyypistä", mietin.
Hetki myöhemmin toinen musta afrikkalainen käveli ohi.
Hän käveli.
Vilkaisi minuun.
Ja jatkoi matkaansa. Sitten tajusin.
Se oli sellainen veljellinen moikkaus:
"Olemme kärsineet samat vaikeudet.
Orjuus ja muuta."
Minulle tuli huono omatunto,
koska vanhempani ovat Egyptistä.
Onko joku kuullut pyramideista?
Mehän keksimme orjuuden!
Hei, sehän on…
Sama kuin heittäisi Viiltäjä-Jackille:
"Pysytään yhdessä. Tappaja on vapaana."
Mutta muutama vuosi sitten löydettiin todisteita siitä,
ettei pyramideja rakentaneetkaan orjat vaan reilusti palkatut työntekijät.
Heti kuullessani siitä, päättelin, että feikki juttu.
Tiedän, miten egyptiläiset toimivat. Joku Mahmud tekaisi todisteet.
Silotellakseen maamme mainetta.
"Luojan nimeen, löysin tämän papyruksen.
Hieroglyfien mukaan kaikille maksettiin."
"Top tykkänään!
Tämähän on tussikirjoitusta."
"Pitääkö olla pilkunnussija?
Me egyptiläiset keksimme tussit!"
Ja mustat nyökkäilevät ja tervehtivät minua edelleen.
"Olemme kärsineet samat vaikeudet."
"Eikä olla! Sinä olet kärsinyt paljon.
Sinä olet niitä "Vapauttakaa kansani" -tyyppejä.
Minä taas niitä -
"Et mene minnekään" -tyyppejä.
"Et mene minnekään.
Ehei!"
Välttääkseni kiusallisen tilanteen,
jossa mustat nyökkäilevät ja omatuntoni kolkuttaa,
kävelen nykyään näin, kun minuun katsotaan…
Se toimii! Ihan totta.
Moni teistä varmaan ajattelee:
"Outo tyyppi tuolla lavalla."
Olette oikeassa.
Ehdottomasti. Tiedättekö, mikä on tärkein syyni äänestää?
Siis politiikassa.
Minulla on pakkomielle saada raksi ruutuun.
Ihan sama mihin ruutuun. Raksi.
"Hei, Hany. Ketä äänestit? SPD:täkö?
"Muun muassa."
Se alkoi jo koulussa.
Oikeasti. Muistatteko "kyllä-ei-ehkä" -rakkauskirjeet?
Kun sain sellaisen eteeni, rastitin kaikki ruudut.
Tytöt tykkäsivät siitä.
"Jestas. Hany on kyllä niin salaperäinen."
"Enkä ole! Olen se tyyppi Monk-sarjasta."
Enkä tajua vieläkään,
miksi naiset ihastuvat salaperäisiin miehiin.
Käsittämätöntä.
Naiset, salamyhkäisyys ei ole ikinä hyvä juttu.
Vai oletteko tavanneet miestä, joka sanoo:
"Minun on paljastettava jotakin.
Olen miljonääri.
Mitä? Onko se sinulle OK?
Vihdoinkin löysin jonkun, joka himoitsee luottokorttiani."
Niin ei käy ikinä.
Minun salaisuuteni on rasti ruutuun -pakkomielteeni.
Se tulee koitumaan kohtalokseni.
Arvatkaapa, miten paljon maksan vakuutuksestani.
Lomake tuhoaa minut!
"Rastita nykyiset sairautesi."
Jumankauta!
"Onko peräpukamia?" No, nyt on.
Mutta kuulkaa… Äänestämisestä puheen ollen.
Äänestäminen on äärimmäisen tärkeää -
jo pelkästään natsiäänteen neutraloimiseksi.
Koska niin moni idiootti saa äänestää.
Näin esimerkiksi äskettäin netissä homonatsin.
Homonatsin!
Hän sanoi vakavissaan:
"Herttinen.
Nämä muslimit -
vievät kaikki hyvät miehet!"
Okei, peli poikki.
Kyseinen uhka lienee hallittavissa.
En ole ikinä eläissäni kuullut muslimin sanovan:
"Veli, ramadanin jälkeen -
testaan kunnon maustemakkaraa!"
Ei sellaista olekaan.
Mutta kuka tietää. Ehkä se on todellinen juttu.
Kaikki on mahdollista.
Edessänne seisoo Saksassa syntynyt tummaihoinen ihminen,
arabi, joka tukee homoavioliittoa,
muslimiperheen poika, joka opiskeli koulussa hepreaa.
Kaikki on mahdollista.
Mikä vain.
Kyllä.
Lisäksi olen kiva tyyppi.
Miksi nauroit?
Olen oikeasti mukava.
Enkä ikinä halua pahoittaa kenenkään mieltä.
Esimerkiksi kauan sitten -
flirttailin naisen kanssa. Niin käy kerran viiteen vuoteen.
Eikä hän varsinaisesti ollut haltioissaan.
Päinvastoin.
Ja se tapa, jolla hän lirkutteli: "Kas, söpöläinen.
Annahan numero tänne."
En saanut sanotuksi, etten tapaile kyklooppeja.
Joten oli pakko improvisoida:
"Pardon. Je ne peux parler allemand."
"Oh! Mais je peux parler français!"
"Mi scusi! Non parlo tedesco!"
"Oh! Ma io parlo italiano!"
Saakeli!
"Ben almanca konuşamıyorum."
"Ben türkçe konuşuyorum!" Ei ole totta!
Kuulkaa…
Siitä ei niin vain kiemurreltukaan pois.
Olin hänen kanssaan kaksi vuotta.
Häh? Kuulkaa…
Hän luuli,
että olin tumma turkkilainen.
Onko sellaisia ylipäänsä?
En ole ainakaan nähnyt.
En ikinä.
Mutta lopulta sain pistettyä poikki.
Onnistuin viimein.
Oli vain odotettava oikeaa hetkeä.
"Hany!
Käskin jättää vähän suklaata!"
"Sanoitko minua niggaksi?"
Ja sitten mentiin…
Nimeni on Hany Siam!
Uskomaton yleisö!
Olitte mahtavia!
Kiitos kaikille!
Kiitos! Mahtava yleisö.
Kiitos paljon!
Hyvä yleisö, pitäkää ääntä yhdelle RebellComedyn perustajista,
täältä tulee Ususmango!
Mikä meininki?
Hienoa.
Siistiä. Mikä meininki?
Kaikki hyvin, Köln?
Hyvä. Onpa kiva olla täällä.
Oikeasti. Oli jo ikävä. En tunne ketään teistä, mutta…
Oli kamala ikävä. Mielikuvissani.
En tiedä… On vain kiva olla täällä.
Minulla on kotona kolme lasta. Niitä on nyt kolme.
Olen onneni kukkuloilla, että pääsin tänne.
Siis ihan oikeasti.
Saan hetken hengähtää.
Näin on.
Suurin osa tuntee kaksi lastani RebellComedyn perusteella.
Nyt niitä on kolme. En tiedä, miten. Ehkä keksitte vastauksen.
Minulla on kolme lasta. Vanhin tyttäreni on 11-vuotias.
Poikani on yhdeksän, nuorin tyttäreni on viisi.
Muistutan itseäni yhtenään, että muut ovat jo niin isoja,
mutta viisi vuotta on siisti ikä.
Todellakin.
Koska isä tai äiti saa vielä peitellä heidät sänkyyn.
Tyttö ei nukahda vielä itsekseen.
Meillä on tyttäreni kanssa aina ollut yhteinen rituaali.
Peittelen hänet joka ilta sänkyyn ja kerron iltasadun.
Ehkä laulan tuutulaulun. Toisinaan nokittelemme.
Pidämme pikku battlen.
Ehkä tiedättekin tämän. Se menee näin:
"Isi, rakastan sinua niin paljon kuin…"
Tyttö sanoo jotain ja minä nokitan.
Ja hän luulee aina, koska ei tiedä mitään elämästä…
Hän luulee pärjäävänsä minulle.
Hän luulee olevansa parempi kuin minä.
Tyttö on ihan pihalla. Olet kolmas lapsi.
Olet jo kolmas. Lippaani on ladattu.
Toiset ovat veteraaneja, minä olen fateraani.
Pystyn mihin vain. Et voi voittaa. Anna olla.
Sellainen minä olen.
Leikimme tätä äskettäin.
Laitoin hänet nukkumaan, mutta minulla oli kiire.
Tiedättekö, kun on kärsimätön olo eikä ole aikaa?
Hän aavisti sen. Lapset tietävät heti.
Hän huomasi, että isillä on taas joku keikka.
Viivytellään vielä.
"Et mene minnekään."
Sitten tyttö ehdotti: "Isi, pelataanko?" Hyvä on.
Hän aloitti näin:
"Isi, rakastan sinua niin paljon kuin on tähtiä taivaalla."
Arvatkaa, monestiko olen kuullut tuon. Tähtiä taivaalla.
Olen kuullut sen useammin kuin nainen baarissa.
Tässä vaiheessa olin, että keksi jo jotain muuta.
Tiedättekö? Hiljaa mielessäni.
"Kylläpä rakastat paljon", ihmettelin.
Mutta mielessäni mietin,
että olipa laimeaa.
Täyttä roskaa. Joutavampaa en ole kuullutkaan.
Olin vähän pettynyt, mutta päivittelin, että rakastatpa paljon.
"Minäpä rakastan sinua niin paljon kuin on tähtiä koko galaksissa."
Hän mietti, että niitä on varmaan paljon.
"Niinpä", sanoin. Hän jatkoi:
"Isi, rakastan sinua niin paljon kuin on hiekanjyviä hiekkalaatikossa."
No joo…
Oliko pakko valita hiekkalaatikko? Etkö keksi pienempää?
Valitse joku… Okei, ihan sama.
"Se onkin paljon se.
Minäpä rakastan sinua niin paljon kuin on hiekanjyviä rannalla."
Hän taivasteli, että tosi paljon.
"Niinpä, se on paljon se."
Sitten hän keksi vielä yhden.
"Isi, rakastan sinua niin paljon kuin on hiekanjyviä rannalla -
ja merenpohjassa, onhan sielläkin hiekkaa, ja -
Saudi-Arabian aavikolla."
No nyt alettiin puhua, ei huono.
Mutta kello tikitti.
Aika oli lopussa.
"Kaikella kunnioituksella, pakko mennä."
Kerroin silti vielä yhden, jotta hän saa nukutuksi.
Ei mitään täystyrmäystä, mutta…
Sellainen unityrmäys.
Tyrmään tytön untenmaille.
"Kulta, rakastan sinua niin paljon…
Niin valtavan paljon -
kuin Saksaan on ilmestynyt rasisteja."
Tyttö ihmetteli:
"Oikeasti? Niin paljonko, isi?
Minäkin sinua."
Taju kankaalla.
Olen onnellinen.
Kahjoa.
Yhdistän eläintarhan aina lapsiin.
Viimeksi kävin eläintarhassa lasteni kanssa.
Nuorin ei ollut vielä syntynyt.
Lapsia oli vasta kaksi.
Hullua.
Menimme kolmestaan Kölnin eläintarhaan.
En tiedä, tiedättekö,
mutta kun maksaa kolme sisäänpääsymaksua,
on jo miinuksella.
Sisälläkin on kallista.
Ranskalaiset 5 000 euroa.
Pehmolelu maksaa miljoonan. Hullun kallista.
Kun kuljemme ympäriinsä, harhautan lasteni huomion:
"Älä katso." -"Miksi?"
"Se on haram. Tänne näin…
Älä katso sinne, katso eläimiä."
Houkuttelen katsomaan eläimiä.
Ja he katsovat.
Sillä välin vilkuilen karttaa.
Mietin mahdollista reittiä. En eläinten perässä, vaan…
Tiedättekö eläintarhan ilmapallonmyyjän?
Tiedättekö?
Siellä on mies, jolla on miljoona ilmapalloa.
Heliumtäytteisiä kaikki.
Sitä tyyppiä en voi sietää.
Vihaan häntä koko sydämestäni.
Koska yksi ilmapallo maksaa kuusi euroa.
Ihan liikaa. Ja kun lapset tietyssä iässä näkevät hänet,
he haluavat yhden, enkä voi kieltäytyä.
Tiedän sen. Pulitan siitä hyvästä taas kuusi euroa.
Jos sellaisen päästää irti,
se leijailee suoraan ulkoavaruuteen.
Siellä liihottavat kuusi euroa avaruudessa.
Suunnitelmani vaikutti toimivan. Emme nähneet häntä.
Ja aivan loppumetreillä, siinä hän on.
Kuin viimeinen vihollinen.
Siinä hän seisoo ja virnuilee. Kuin Stephen Kingin leffassa.
Ilmapallot käsissään, virnuilee maireasti, ja mietin:
"Ärsyttävä tyyppi, kunnon paskiainen."
Lapset huomasivat hänet heti.
"Isi, ilmapalloja." -"Ei."
"Isi, ole kiltti. Saanko yhden?" -"Hyvä on sitten."
Ärsyttävä tyyppi.
Menemme hänen luokseen, ja kysyn pojaltani:
"Minkä haluat?" -"Puuha-Peten."
"Okei, yksi Puuha-Pete."
Otan narusta kiinni,
ja sidon pallon pojan ranteeseen.
Etteivät euroni lehahda ilmaan.
Sidon solmun poikani ranteen ympäri.
Pojan käsi värisee…
Kysyn tyttäreltäni, minkä pallon hän haluaa.
"Barbien!" -"Yksi Barbie, kiitos."
Otan sen ja alan sitoa solmua.
Muistutan vielä,
että tyttäreni on kaksi vuotta vanhempi, ja tarkkana siitä.
"Olen jo iso tyttö. En tarvitse solmua. Osaan itse."
"Eikä, kun laitetaan solmuun." -"Eikä. Osaan itse."
"Piteletkin sitten tiukasti."
Heti, kun molemmilla on pallot, minusta tulee kenraali.
Tarkistelen jatkuvasti: "Missä ne ovat?"
"Tässä näin, ranteessani."
"Pidä tiukasti kiinni!" -"Joo, isi. Pidän."
Minulla on vain yksi tehtävä.
Tyyppi pyytää 12 euroa. "Tukehdu niihin."
Lapset on saatava uloskäynniltä autolle -
ilman, että kukaan päästää euroja avaruuteen.
Se on tehtäväni. Haluan vain päästä autolle.
Siinä ollaan, ovi auki, lapsi kyytiin, ilmapallo kyytiin, ovi kiinni.
Toinen puoli. Ovi auki, lapsi kyytiin, ilmapallo kyytiin, ovi kiinni.
Voin rentoutua.
Vain siinä hetkessä voin rentoutua.
Menen ovelleni, hyppään kyytiin ja ajamme pois.
Koko kotimatkan mietin, että olipa outo reissu.
Paljonko tuli takkiin.
Ynnäilen siinä: "Miljoona sisäänpääsyyn ja ilmapallot 12 eurolla."
Leijona ei edes ollut paikalla. Aika paskamaista.
Vihdoin saavumme kotiin. Kenraali kysyy pallojen perään.
"Tässä." -"Tiukasti."
"Joo, pidän tiukasti."
Poikani hilluu siinä…
Hän on ylpeä. Hänellä on solmu. "Oikein hyvä", tuumaan.
Menen sisään, samoin poikani ja ilmapallo.
Tyttäreni maleksii. "Pitele tiukasti!" -"Joo."
Yhtäkkiä ote herpaantuu.
Metri ennen etuovea.
"Isi, ilmapallo!
Anteeksi, isi.
Ilmapalloni!"
Poikani on tyytyväinen…
"Hyvä."
Poikani on iloinen, mutta tyttö vain parkuu.
Eikä poika kestä sitä.
Hän on niin kiltti, ettei kestä, kun isosisko itkee.
Kohta hän jo ojentaa omansa: "Ota minun!"
"Hullu! Miten sydämellistä", mietin.
"Mieletön. Minäkin haluan olla tuollainen. Vaihdetaan."
Oikeasti. Huippu tyyppi.
Ja tyttö vastaa:
"Eikä, se on ruma."
Millainen ihminen sinä olet?
En voi suuttua hänellekään. Itku käy sydämeeni.
En osaa rauhoittaa häntä, eikä osaa poikanikaan.
Lopulta poikani ei enää kestä. Hän huutaa:
"Sitten minäkään en halua ilmapalloa!"
Ja sinkoaa pallonsa avaruuteen.
Seison siinä ja tuskailen: "12 euroa avaruuteen!
Oletteko tosissanne?"
Ihan oikeasti.
Tämä tarina on tosi.
Kun näkee sen, mitä poika teki,
isänä väkisinkin liikuttuu.
Yhtäkkiä kyyneleet kohosivat silmiini.
Minäkin alan itkeä.
Poikani tajuaa hiljalleen, ettei näe Puuha-Peteä enää koskaan.
Ja alkaa itkeä.
Kolme ihmistä itkee yhden retken jälkeen.
Kaikki parkuvat.
"Oliko kiva reissu?"
"Oli, isi."
"Mennäänkö toistekin eläintarhaan?" -"Joo, isi."
Emme ikinä menneet.
Ei ikinä. En mene sinne enää. Puhun vain omasta puolestani.
En tiedä teistä, mutta olen miettinyt asiaa tarkkaan.
Ei tule tapahtumaan.
Hei, Köln.
Kiitos paljon. Nimeni on Ususmango.
RebellComedy! Rauhaa!
Hyvä yleisö,
antakaa aplodit RebellComedyn legendalle,
Benaissa Lamroubalille!
Kiitos paljon!
Kiitos. Mahtavaa.
Mieletöntä. Todellakin.
Näinä aikoina saa olla iloinen päästessään ihmisten eteen.
Viimeksi esiinnyin autoille.
Sen perusteella voin sanoa, älkää puhuko autoille.
Paitsi jos olet Michael Knight.
Muuten, anna olla.
Autoille ei kannata puhua.
Leffaan tultiin autolla. Se tuntui varmaan siistiltä.
Ne halusivat leffaan,
mutta teattereissa pyöri Koomikko kujalla.
Minulle se oli katastrofi. Olin kujalla.
Ei autoille voi puhua.
Ne haluavat kyllä puhua,
mutten ymmärtänyt, mitä he minusta halusivat.
Arvatkaa, miten ne hurrasivat.
Aivan, tööttäämällä.
Ne tööttäsivät.
Ja minä vitsailin lavalla.
Niiden oli pakko nauraa. Arvatkaa, miten.
Aivan, sekin hoitui töötillä.
Kaikki juttuni eivät uponneet. Ne halusivat buuata.
Mutta miten?
Aivan, tööttäämällä.
Kymmenen minuuttia myöhemmin en enää tiennyt, mikä oli mitäkin.
Aivan sekopäistä.
Kommunikoida nyt tööteillä.
Ei naurua voi korvata tööttäämällä.
Nauru on maailman kauneimpia ääniä.
Niin kaunista.
Aivan.
Verrattuna…
Se on varoitus. Pelästyn, kun kuulen sen.
Se ei ole hyvä reaktio vitsiin, ei toimi.
"Hei! Olettekos kuulleet tätä?
Mitä puolalainen tekee jäällä?
Murtautuu."
Ei toimi.
Toki se riippuu vähän vitsistäkin.
Jotta vitsi toimisi, yleisössä on oltava puolalaisia.
Mutta puolalaiset eivät tööttää.
Tarkemmin sanottuna ei ole autojakaan.
Halpa stereotyyppi. Tykkäsittekö?
Todellakin.
Samoin. Ei siinä mitään. Stereotypiat toimivat.
Ne eivät ole totta. Tunnen puolalaisia. Kukaan ei varasta.
Mutta haluamme kuulla, että varastavat.
Haluamme kuulla, että arabilla on parta ja neljä vaimoa.
Haluamme kuulla albanialaisesta rakennustyömaalla.
Niin se on.
Totta tai ei, sen haluamme kuulla.
Olemme ihmisiä. Haluamme kategorioita. "Tee siitä helppoa."
Näin se menee. Siksi menemme eläintarhaan.
Haluamme nähdä eläimet juuri niin kuin meille sopii.
Haluamme nähdä leijonan.
Miksi? Koska leijona on kuningas.
Sen harjakin näyttää kruunulta.
Se on viidakon kuningas.
Haloo, se asuu savannilla, ei viidakossa.
Mitä se tekee?
Istuu perseellään päivät pitkät, sillä on harja, parta ja neljä vaimoa.
Sitä lähemmäksi arabia ei pääse.
Leijona ei ole kuningas.
Viidakossa gorilla on kuningas. Katsokaa vaikka.
Mieletön monsteri. Esittelee muskeleitaan.
Se on kuningas, King Kong.
Gorilla pyyhkii perseensä leijonalla.
Helvetti soikoon!
"Harja tänne, poju."
Hullua. Gorilla…
Aikuinen gorilla on mieletön näky.
Kunnon monsteri. Muskelit ojossa. Kaikki pelkäävät sitä.
Näittekö King Kongin?
Kaikki pelkäävät, että gorilla syö heidät.
Jälleen klisee.
Syövätkö gorillat ihmisiä? Nehän ovat leppoisia.
Vegaanejakin.
Mutta sitä emme halua.
Haluamme stereotypioita. Haluamme nähdä apinat eläintarhassa.
Mutta eläintarhan apinat ovat kaukana oikeista apinoista viidakossa.
Nämä elävät lämmitetyssä eläintarhassa.
Ne saavat ruokaa ja lääkkeitä. Ja elävät avustuksilla.
Ne ovat kaukana aidoista apinoista.
Kaikki on päässämme. Mutta haluamme nähdä apinat eläintarhassa.
Mitä haluamme nähdä?
Niiden syövän banaania.
Joo.
Tiedättekö, kuinka harva apina on eläissään syönyt banaania?
Apinat ovat melkein kuin itäsaksalaisia.
Banaaneja on niin harvassa, ettei niistä tiedetä.
Uskomme oikeasti, että apina haluaa syödä banaanin.
Erehdymme siitäkin, että luulemme apinoiden syövän banaania näin…
Ei ikinä.
Kun se saa banaanin käteensä, se haukkaa näin…
Kaikki on päässämme.
Sama koskee ihmisiä.
Edustamme jotakin kotimaastamme tai vanhempiemme maasta,
mutta olemme aivan muuta.
En minä ole mikään marokkolainen.
Olen eläintarhan marokkolainen.
Edustan jotain, josta tuskin tiedän mitään.
Puhun Marokosta ja marokkolaisista niin paljon,
että saksalaisetkin tietävät Marokosta enemmän kuin minä.
Jos oikea marokkolainen näkisi settini, hän sanoisi:
"En ole ikinä eläissäni nähnyt mitään tuollaista."
Tai pikemminkin:
"En ole ikinä eläissäni -
nähnyt mitään tuollaista."
Jestas sentään.
Tarvitsemme stereotypioita.
Joten mieluummin puhun niistä. Tässä tulee yksi.
Olin italialaisessa ravintolassa yhden parhaan kaverini kanssa.
Hän on saksalainen.
Saksalainen ja minä menemme italialaiseen.
Kohta huomaankin, että tarjoilija on marokkolainen.
Ranskalaisesta aksentista.
Joten ajattelin…
Hän ei puhunut sujuvaa saksaa.
Mutta ajattelin,
että marokoksi sujuisi paremmin, mutta se pilaisi kaiken.
Jos alan rupatella marokkolaisittain,
saksalainen ystäväni jää ulkopuolelle.
Meillä on oma marokkolainen juttu,
ja muut asiakkaat tajuavat, etteivät pitäjät ole italialaisia.
Makaronista tuleekin marokkolainen.
En halunnut sitä, joten jatkoin saksaksi.
Harmi vain, että tilasin salaattia.
Löysin jäävuorisalaatista pieniä muovinpalasia.
Salaatin sekaan oli kai jäänyt osa muovikääreestä.
Huikkasin: "Katso. Täällä on muovia.
Voisitko viedä sen pois?"
Hän nyppii muovinrippeet ja lähtee.
Jep, selvästi marokkolainen.
"Hei, vie koko lautanen!
Tässä on muovia. En voi syödä sitä, siitä tulee syöpä.
Hän varmaan halusi sanoa: "Ei tule syöpä."
Mutta sai sanottua: "Ei tule, kyrpä."
"Kuule, tarkoitit varmaan, ettei tule syöpä."
"Ei, kuulit oikein. Olet kyrpä, painu vittuun."
Vaarallista.
Kuten olin sanomassa, olen eläintarhan marokkolainen.
Kuuluin futisjoukkueeseen.
Jos on pelannut joukkueessa, on eläintarhan marokkolainen.
Oikeat Marokon marokkolaiset pelaavat paljain jaloin kadulla.
Tosipelaajat.
Serkkuni ovat loistavia. He pelasivat paljain jaloin kadulla.
Kumpikin olisi päässyt Saksan maajoukkueeseen.
Saksassa kuuluin BV Weckhovenin kakkoskokoonpanoon.
Olin surkein pelaaja ikinä.
Marokossa en saanut pelata serkkujeni kanssa.
Isäni mielestä olin liian heikko.
"He pelaavat paljain jaloin.
Sinä tarvitset nastat, sukat ja säärisuojukset.
Pelit ja vehkeet.
Älä heidän kanssaan pelaa, pelaa yksin."
Pelasin jalkapalloa Saksassa.
Olin liian järjestelmällinen marokkolaisille -
ja liian epäjärjestelmällinen saksalaisille.
Saksalaiset jalkapalloseurat…
Monella teistä lienee kokemusta.
Joka lauantai tai sunnuntai pelataan matsi.
Pelin jälkeen kukin vuorollaan vie pelipaidat kotiinsa,
pesee ne ja tuo seuraavaan matsiin.
Minun vuoroni oli katastrofi.
Sulloimme pelipaidat valtavaan säkkiin.
Nappasin sen mukaani.
Otin aikani. Matsiin oli viikko aikaa.
Jätin säkin nurkkaan. Kaksi päivää ennen peliä ajattelin:
"Pitääkin pestä paidat."
Etsin säkkiä ja se oli poissa. "Missä se on?"
Kaapin päällä. Isäni oli lähettämässä sen Marokkoon.
"Missä kamat ovat?", kyselin. "Kaikki pitää löytää."
Näen veljeni kadulla maalivahdin paita päällään.
Hänen parhaalla ystävällään on BV Weckhovenin kymppipaita.
Mitä hittoa nyt?
Matsi oli tänään. Haalin kamat kokoon ja pesin.
Pyykkiä on vuoreksi asti. Viisi lasta, loputtomasti pyykkiä.
Nyt pitää saada paidat puhtaaksi.
Sullon säkkiin ja säntään klubille.
Minua odotetaan jo. Matsi on alkamassa.
Heitän säkin keskelle ja avaan sen.
Kaikki on rytyssä keskenään.
Maalivahdin paita puuttuu edelleen, tilalla on isäni urheilupusakka.
Se oli…
Ihan oikeasti.
Se oli surkein matsi ikinä. Oikeasti.
Voitimme pelin, mutta kuvitelkaa, miltä se näytti.
Mokke oli näin isäni urheilupusakassa.
Oikeasti.
Numero kympillä oli djellaba.
Voitimme 10–0, koska vastustaja pelkäsi maalivahtiamme.
Luulivat häntä aikuiseksi. Pelkäsivät raukat.
Hei, nimeni on Benaissa Lamroubal.
Hyvä yleisö,
taputtakaa yhdelle RebellComedyn perustajista, Babak Ghassimille!
Miten menee?
Sydämellisesti tervetuloa eläintarhaan
Tunnen aitauksen
Tiedän, mitä näette
Sintit ja romat anelevat Pakolaiset kerjäävät rahaa
Puolalaiset varastavat eläintarhassa
Kiinalaiset väärentävät Arabit tinkaavat
Mustat äänekkäinä eläintarhassa Villinä eläintarhassa
Harmaina eläintarhassa
Saksalaiset pilkun tarkkoina eläintarhassa
Albanialaiset puukottavat Turkkilaiset puhuvat sujuvaa saksaa
Kreikkalaiset laiskoina eläintarhassa
Raakoina eläintarhassa
Huivi päässä, ei ongelmaa
Kunhan se on siivoojalla eläintarhassa
Tunnen eläintarhan
Tunnen taian eläintarhassa
Valtakulttuuri, yksittäinen tapaus
Monikosta yksikkö eläintarhassa
Lajisi edustaja
Yksiköstä monikko eläintarhassa
Kyltit kaikkialla eläintarhassa
Kertovat tarinaasi
Suuret odotukset
Lyhyt hiljaisuus
Kun sen rikkoo
Mikä taakka rikkoa se
Olla katseiden alla
Tarkastella itseään
Joutua omaksi hoitajakseen eläintarhassa
Koulutettu aavikkoshow
Tiedän, mitä näette eläintarhassa
Minä olen
Mitä ette näe
Maa, jonka päällä kävelette eläintarhassa
Olen multa, muta, kivi
Kuolleiden vaeltavat henget
Vierastyöläinen
Ulkopuolinen
Uhri sisälläni
Solingen, Halle, Hanau
Hülya, Jana, Hamza
Sekoittuvat täällä Goetheen Bachin ja Adenaueriin
Kaikki integroituneena
Täysin integroituneena
Ilman keskustelua integroituneena
Yhtälailla integroituneena
Bakteerein ja sienin integroituneena
Minussa integroituneena, ja
Minut integroituneena
Minun juureni, teidän esi-isänne
Minun kyntöurani, teidän arpenne
Minun ääneni, teidän kielenne
Kieli monien
Ääni katujen
Minä olen samalla te
70 vuotta on liian pitkä historia
Siemenet sinkoavat
Kukat kaikissa väreissä hehkuvat
Leikkivät tai taistelevat
Tai rakastavat toisiaan
Mutta kaikki, mikä minusta tulee
On moninaista
Minä olen Saksan maaperä
Ja olen jalkojenne alla
Askeleenne vaimenevat
Kaukana jossain
Kuin toisessa ajassa
Älkää unohtako
Kun kävelette ylitseni
Jokaisella askeleella
Asetatte jalkanne minun maahani
Ja se on vankkumaton
DJ Wati, hyvä yleisö!
Siinä se. Kiitos, kun tulitte. RebellComedy. Rauhaa!
Tekstitys: Katariina Uusitupa