Downloaded from YTS.MX
PŮVODNÍ KOMEDIÁLNÍ SPECIÁL NETFLIX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Dámy a pánové, potlesk pro Khalida Bounouara!
Jo, DJ Wati!
Pecka!
Konečně můžeme zase vystupovat.
Jsem tak rád, že jsem zpátky.
Fakt šílené.
Ten koronáč nám dává.
Na vrcholu pandemie to byl mazec.
Celou dobu jste zavření se svojí rodinou.
U nás to bylo hrozné. Čtyřicet osm lidí v jedné místnosti.
Všichni sourozenci. Bylo to fakt náročné.
A všichni kamarádi mi volali najednou. Volali každý den.
Každý se nudil k smrti.
Všichni mi každý den volali.
Ale nebyly to normální telefonáty, byly to videohovory.
Najednou jsme měli skupinové videohovory přes WhatsApp.
Jeden člověk zavolá všem přes video.
A nemyslete si, že je zajímalo, jak se mám. Ne!
První, na co se kámoši z východu zeptali, bylo:
„Kámo, potřebuješ roušky?“
Chtěli mi prodat roušky.
Ani nemocnice je neměly.
Ale kámoši z východu je měli.
Všichni měli roušky za dobrou cenu.
Najednou z nich byli odborníci, vyjednávali s vámi.
Ruku na srdce.
Najednou jsou z nás všech experti na roušky.
Víme o nich všechno.
Jaké typy existují, jak se jmenují.
Před rokem jsme o nich nevěděli nic.
Dnes víme. Existují FFP2. S filtrem nebo bez.
Pak jsou tu KN95. Chirurgické roušky.
Opakovaně použitelné i jednorázové.
Bavlněné, polyesterové nebo syntetické roušky.
Roušky, které se perou jen na 70. Přísahám na Alláha, jen na 70.
Ne víc, ne míň.
Pokud se smrsknou v sušičce, je to vaše chyba.
Aspoň můžete mít koule v teple.
O rouškách víme všechno.
Jsou z nás experti na roušky.
Když už jsme u toho,
kdybyste někdo potřeboval roušky, budu po vystoupení venku.
Mám dobré roušky za polovic. Jen pro vás.
Je super vystupovat v Kolíně.
Fakt super.
Kolín mám rád. Ale ruku na srdce, to nádraží je katastrofa.
Dnes jsem tam byl
a nějaký chlap mě už zdálky zdravil.
Ale neoslovil mě jménem.
Jen mě pozdravil obočím. Víte, co myslím? Takhle…
Jsem slušně vychovaný, tak jsem ho taky pozdravil…
Takže jsme konverzovali obočím. Řekl mi…
A já na to…
Opravdová konverzace.
Podle výrazu člověka dokážu poznat,
jestli mě zná z televize,
nebo mě zná osobně.
Jeho výraz říkal
„znám tě osobně“.
Ale nevím, kdo to byl. Vůbec jsem netušil.
Přemýšlel jsem, odkud ho znám. Bylo mi trapné se ptát.
Představte si, že bych se zeptal,
a ukázalo se, že vedle mě 6 let seděl ve škole.
Trapné. Takže jsem se nezeptal.
Přemýšlel jsem a najednou se vydal směrem ke mně.
Naše obočí spolu pořád konverzovala.
Taky jsem se vydal směrem k němu
a říkám si: „Kurva, odkud ho znám? Třeba je to bratranec.“
Mám obrovskou rodinu.
Je pořád blíž a blíž a říkám si:
„Odkud ho znám?“
Potom natáhne ruku a já udělám to samé.
Naše obočí pořád nahoře.
Usmáli jsme se na sebe a říkám si:
„Odkud ho znám?“ Může to být můj sourozenec.
Mám tolik sourozenců, že si jejich jména musím googlovat.
Potřásáme si rukou a pořád si říkám, kdo to je.
Nakonec pustím jeho ruku a všimnu si, že mi dal 20eurovou bankovku.
Říkám mu: „Co?“ A on: „Myslel jsem, že dealuješ.“
No nakonec jsem mu něco prodal,
ale pořád nevím, kdo to byl.
Když už jsme u toho,
kdyby někdo z vás potřeboval trávu, po vystoupení budu venku.
Prodávám roušky a trávu se slevou.
Mám FFP2 s filtrem.
Mají přihrádku, do které dáte trávu a taháte.
Řekněte „ne“ virům.
Sakra.
Co se týče původu,
jsem napůl Maročan a napůl Alžířan, takže se nenávidím.
Jo.
Pro ty z vás, kdo se orientují v politice.
Popravdě už nechci být Turek.
Byla to nejzmatečnější změna, co jste kdy viděli.
Všichni se divili…
Byl Maročan/Alžířan, najednou je Turek?
Vím, že nejsem Turek, ale už Turek být nechci.
Spousta lidí si myslí, že jsem Turek.
Nechápejte mě zle.
Pokud si původní Němec myslí, že jsem Turek, nezazlívám mu to.
Taky nevidím rozdíl mezi Němci a Holanďany.
Ale štvou mě Turci, co si myslí, že jsem Turek.
Protože už odmalička
ke mně chodí Turci a ptají se:
„Sen Türk müsün?“
To znamená: „Jsi Turek?“
Už od druhé třídy
se mě v Německu ptají,
v turečtině,
jestli jsem Turek.
Nechápu to.
Ptal jsem se přátel Turků, co to znamená.
Říkali: „Khalide, ptají se tě, jestli jsi Turek.“
- „Co mám říct?“ - „Řekni
‚yok, ben Marok‘.“
To znamená
„ne, jsem Maročan“.
Takže pokaždé, když se Turek ptá, jestli jsem Turek, řeknu:
„Yok, ben Marok.“
Jednou jsem šel Kolínem a všichni se ptali:
- „Sen Türk müsün?“ - „Yok, ben Marok.“
Omylem jsem se přimíchal k protestu Turků.
Měl jsem marockou vlajku a byli z toho trochu zmatení.
Ale přiznávám, že mluvím trochu turecky,
protože jsem vyrůstal s tolika Turky.
Stejně jako všichni v Německu.
To znamená,
že když přijdu do krámu, kde dělají Turci,
mluvím s nimi turecky.
Pozdravím je turecky. Hodně se snažím.
Vejdu a řeknu majiteli:
„Salamu alaikum.“
Musíte to udělat.
Je to součást turečtiny, takhle to funguje.
Vejdu a říkám: „Salamu alaikum.“
Někteří z vás si říkají:
„To je arabský pozdrav, co znamená mír s tebou.“
Jasně, ale to, co jste slyšeli, je turecká verze.
Arab totiž řekne „salamu alaikum“. Turek řekne „salamu alaikum“.
S několika „U“ navíc.
Arab je vážný, „salamu alaikum“. Turek se směje, „salamu alaikum“.
Pozdravím ho a on mě pozdraví zpátky.
„Alaikum salam.“
Zeptám se ho v turečtině,
jak se má.
Říkám:
„Nasılsın?“
Odpoví mi turecky:
„İyiyim, sen nasılsın?“
To znamená: „Dobře, co ty?“
Odpovídám:
„İyiyim, Allah’a şükür.“
To je turecky „dobře, díky Bohu“.
Pak se ptá:
„Napıyon?“
To znamená: „Co děláš?“
A to je všechno.
Víc toho turecky neumím.
Pamatuju si jen „yok ben Marok“.
Myslel si, že si z něj utahuju.
Další, co umím turecky, je:
„Kde je tvá přítelkyně?“
Vtipné, ne?
„Senin kız arkadaşın nerde?“
„Kde je tvá přítelkyně?“ Vtipné.
Jednou jsem se na to zeptal Turka na ulici.
Neznal jsem ho. Nepřišlo mu to vtipné.
Šel kolem mě a já říkám: „Mehmete, Murate, Ali, Hakane?“
- „No?“ - „Hakan, věděl jsem to.“
Hakane, brácho.
„Abi senin kız arkadaşın nerde?“
Byl zmatený. Říká:
„Proč se mě na ni ptáš?“
„Znáš ji snad?“
Pointa je, že čekám, až se zeptá on mě,
kde je moje přítelkyně, protože mám strašně vtipnou odpověď.
Je v první řadě nějaký Turek?
Možná ty?
Zeptám se tě, kde je tvá přítelkyně,
a ty se zeptáš, kde je moje.
Moje odpověď je nejlepší. Umřete smíchy.
Jestli ne, nemáte smysl pro humor.
Moje odpověď je skvělá. Připraven?
Jak se jmenuješ?
Akif?
Akif? Dobře. Skvělé jméno.
- Máš přítelkyni? - Ne.
To bude tím jménem.
Ne, pokračujeme. Tak jo.
Jsi připravený?
Dobře. Nemáš přítelkyni. Jasně.
Akife, brácho!
Senin kız arkadaşın nerde?
„Benim kız arkadaşım evde ekmek yapilir.“
To znamená: „Má přítelkyně je doma a peče chleba.“
Jednou ke mně přišla turecká holka a říká, že to je diskriminace.
Od té doby říkám už jen „peče chleba“. Může se sama rozhodnout kde.
Nejsem Turek, co ovládá svoji přítelkyni.
Nejsem totiž Turek.
Chlape, líbí se mi tvůj smích.
- Jak se jmenuješ? - Maurice.
- Maurice. Jsi Němec? - Jo.
- To je tvá holka? - Jo.
Má německé občanství?
- Jo. - Jo!
Jsem na tebe hrdý.
To je důležité. Zeptám se tě, kde je.
Dobře?
A ty odpovíš turecky.
Takhle řekneš „má přítelkyně je tady“:
„Benim kız arkadaş.“
Nebo jen: „Kız arkadaşım burada.“
Dobře?
Připraven?
„Kız,“ K, I, Z. „Arkadaşım.“
„Kız,“ K, I, Z.
Žena.
„Arkadaşım.“
Kamarádka, přítelkyně.
Teď už to chápeš, ne?
„Kız arkadaşım burada.“
Jako vydavatelství Burda, pořádné R.
Burda.
Jsi připraven, Maurici?
- Jo. - Všichni ticho.
Potřebuje spoustu energie. Věřím ti.
Maurici, brácho!
Senin kız arkadaşın nerde?
Kız arkadaşım burada.
Velký potlesk pro Maurice.
Velmi dobře.
Velmi dobře!
Jsem na tebe hrdý.
To bylo super.
Viděli jste to?
Mí rodiče přišli v 60. letech pracovat do Německa.
Dneska na pódiu v Kolíně učím Němce turecky.
Tomu se říká integrace.
A to ani nejsem Turek.
Mohl jsem tě to naučit marocky. V Maroku říkáme:
Ferha Sahbtik.
Vejde se to do dvou slov.
"Ferha Sahbtik?"
Chci jen říct,
že naši rodiče si lecčím prošli a něco začali.
Naší prací je v tom pokračovat. Jsem Khalid Bounovar.
Díky, byli jste super.
Dámy a pánové, zatleskejte Salimovi Samatouovi!
Díky!
Moc díky!
Moc vám děkuju.
Moc vám všem děkuju. Díky.
Být tady mě skoro dohnalo k slzám.
Díky. Nemůžu uvěřit, že jsem zpátky v civilizaci.
Ještě před dvěma týdny jsem byl uvězněný v Bangladéši.
Nemohl jsem se dostat pryč. Hrůza.
Všichni moji instagramoví followeři vědí, že to je lež.
Ale…
Ne, vážně. Byl jsem tam navštívit rodinu.
Jsem z Bangladéše, aspoň podle Wikipedie.
Moc jsem tam chtěl zajet…
Kdo tam byl?
Nejezděte. Nikdy. Běžte do Primarku při výprodeji.
Není v tom rozdíl.
Je to věrná kopie Bangladéše.
Do Bangladéše létá jen jedna společnost.
Ta společnost se jmenuje
Gardidi Air. To je vše.
Nejhorší aerolinka na světě.
Smějou se jim i řidiči autobusů. Katastrofa.
Jak moc jsou špatní?
Letuška mě prosila o jídlo. Co to jako má být?
„Kdy bude jídlo?“ „Nemáte nějaké?“ Katastrofa.
Oficiální komunikace pilota proběhla takhle:
„Dobrý den.“ To je všechno. Katastrofa.
Říkám si: „Kámo, jsi…
Kámo, jsi…
Kámo, jsi pilot. Musíš říct víc.“
A on: „Chcete koupit trika za půlku?“
To bylo všechno.
Pak nám přišel prodávat růže.
„Prosím, kupte si růže, pane.“
V ruce fotku dětí z ghetta. „Kupte si růže. Prosím.“
Říkám: „Fajn, tak mi dejte tři.“
Bojím se létat.
Seděl jsem přímo u okénka a nespustil oči z motorů.
Žádné motory tam nebyly.
Jen tři týpci, co mávali rukama. Nic víc.
We believe we can fly,
I believe I can touch the sky.
„Ale ne, vážně se můžu dotknout oblohy!“ Vážně…
Ale proč jsem vlastně letěl do Bangladéše?
Dobrá otázka.
Chtěl jsem trampovat. Kdo z vás někdy trampoval?
Nikdo. Masakr.
Přesně, naše kultury jsou totiž příliš odlišné
a trampování je spíš záležitost
bílých špinavých hipíků.
Přesně, to jste řekli vy, ne já.
Mají chlupaté podpaží, nepoužívají deodorant, jen limetu…
„Hlídám si svou uhlíkovou stopu.“
Jdou trampovat.
Víte, kdo to miluje?
Jeden z mých nejlepších kamarádů.
Můj úžasný švýcarský kolega Alain Frei.
Znáte ho? Všichni ho znáte.
Super. Úžasné.
Pecka.
Tys tleskal hodně. Jak se jmenuješ?
Co?
Kellmann? Nejlepší týpek. Kellmann.
Kellmann, co tleská jako pán.
Rozhodně ho znáš.
Tleskal jsi jak o život. Super.
Kellmann ho zná. Znáš Alaina, viď?
Jediné, co potřebujete vědět, je, že je to ten nejbělejší chlap na světě.
Zeptejte se Kellmanna.
Má jen dva druhy opálení. Bílé a rakovinu kůže.
Fakt. Používá bílou barvu jako opalovák.
Přísahám.
I albíni ho chrání před sluníčkem. „Vyber si mě!“
Přestaň, Kellmanne. Nebuď hajzl.
No tak, Kellmanne, co děláš?
Kámo.
Přestaň s tím.
To fakt není hezké, utahovat si z barvy jeho kůže,
protože je bílý.
#whitelivesmatter.
Fakt, lidi. Strašné.
Když nasněží, okamžitě zmizí.
Říkal Kellmann. Fakt.
Zhasne světla a pořád je vidět. Fakt.
Dokonce doučuje světlušky. Vážně.
Světlušky prý: „Jak to děláš? Jsi farmář.“
Přestaň, Kellmanne. Nech toho.
Takový prevít.
To už stačilo.
V ZOO s ním tancovali polární medvědi.
Říkali: „Jsi jeden z nás, brácho!“
Přestaň, kámo!
Nech toho.
Strašný prevít.
Tohle už dál nejde. Strašný hajzl.
Dokonce děsí duchy. Tak a dost.
Chci říct, že je Švýcar.
Přišel za mnou a říká: „Salime, měli bychom trampovat.“
Kdybyste nevěděli, co to bylo, to byla perfektní švýcarská němčina.
Švýcarská němčina je normální němčina
smíchaná s waterboardingem Kačera Donalda.
To je švýcarská němčina. Fakt.
Na sto procent.
Vážně.
Katastrofa.
Vážně.
Donalde, sem. Ručník…
Nejsem… tady.
Katastrofa.
Nevěříte mi? Takhle vyslovují „příbory“.
Katastrofa. Přísahám vám.
Fakt.
Víte, jak strašné je být na turné s Alainem?
Někdy je v hotelu vedle v pokoji.
Koukám na telku
a najednou narazím na nefunkční kanál, co šumí…
Najednou přiběhne Alain: „Mami? Tati?“
„Ne, kámo, to je…
jen televize.
Je to jen televize.
- Kámo, to je telka.“ - „Mami.“ Sakra.
Má toho nejhoršího psa, co Švýcar může mít.
Má mopse.
Když se u něj stavím, nikdy nevím, kdo mluví. Oba…
zní úplně stejně.
„Kámo, dej Donalda pryč. Vážně.“
Katastrofa.
Nemyslíte, že mopsové zní jako Švýcaři?
Zavolal jsem do švýcarskýho Telekomu a dal ke sluchátku mopse.
Mluvili spolu třicet osm minut. Vážně.
Fakt že jo.
Katastrofa.
Vážně.
Nikdy necestujte do Švýcarska.
Těm z vás, co tam chtějí cestovat,
radím, aby radši navštívili Rakousko.
Rakousko je mnohem lepší. Ale nejezděte do Vídně.
Protože „z toho budete na větvi“.
Tam ale říkají: „Das haut's den Beidl auf'd Seitn.“
To znamená, klidně si to vygooglujte,
„budete z toho mít párek šejdrem“.
Přísahám bohu. Říkaj to i ženský.
„Mám z toho párek šejdrem.“
Přísahám bohu.
Vážně.
„Budete z toho mít párek šejdrem.“
Rakušani původem z Afriky říkají něco jiného:
„Mám z toho párek kolem stehna.“
Fakt. Nekecám. Katastrofa.
Asiati říkaj: „Mám z toho párek zpátky uprostřed.“
Uprostřed je v pohodě. Vážně. Katastrofa.
Víte, jak je těžké jíst v restauraci?
Pokaždé se číšník ptá: „Nechutnalo?“
„Jo, chutnalo.“
„Váš párek je přesně v půli.
Měl by být buď na čtvrt, nebo tři čtvrtě…“
Vrátí vám peníze. Fakt že jo.
Všiml jsem si,
jak hrozné je žít v tom, v čem žijeme.
To, co se teď děje,
všichni tu sedíme jako klonové.
Ne, vážně.
Píše se tu historie.
Vážně se tu píše historie.
V roce 2100 se o tom budou učit v dějepisu.
A potom
jeden dorazí jako pamětník.
Přijde stoletý Jeremy Pascal:
„Zdravím, jsem pamětník.“
Protože…
A na břiše bude mít vytetovaný cejch „jsem pamětník“.
Pamětníci to v roce 2100 nemají tak snadné jako teď.
K nám do školy vždycky přišel někdo z druhé světové.
Každý Němec byl proti Hitlerovi. Jistě.
Všichni. Nejsou důkazy o opaku.
Nikdo neměl na Instáči selfíčka s Hitlerem.
#ChillujuSVůdcem.
Nic takového neexistuje.
#DěláToSrdcem.
Nic takového neexistuje.
Neexistuje.
Takže můžou lhát. Všichni mají stejný příběh.
„Hitler byl hajzl. Řekl jsem mu to do očí.“
Narval jsem mu ten jeho knírek do prdele. Táhni do hajzlu!
Pojď sem, ty sráči! Co máš za problém?
Göringu, ty tlustozmrde!
Schoval jsem mu Big Mac.
Dal mu vepřovou kotletu. Himmlerovi jsem schoval brejle.“
„Jsem nadřazená rasa.“ To byl jejich příběh.
Nejhorší bude, až budou dnešní influenceři
influencery i v roce 2100.
Ale bude jim kolem stovky a budou běhat a říkat:
„Hej, chcete taky vývod? Swipněte nahoru a rezervujte si ho.
Vývod.“
„Swipněte.“
„Prosím.
Taky vám nestojí? Swipněte!
Použijte kód ‚měkkýbimbas‘ a získejte 20% slevu.
Tak nečekejte!“
Takže dnešní lekce zní,
nejezděte do Rakouska.
Ani do Curychu. Navštivte Japonsko.
Japonsko je nejlepší. Kdo z vás tam byl?
Dva lidi. Pecka.
Kde přesně?
Tokio. Přesně to bych taky řekl, kdybych tam nikdy nebyl.
Ale dobře improvizuje. Pecka.
Může to potvrdit. Vážně.
Kápli na to. Vážně.
Zatímco my při koroně…
Viděli jste, jak lidi vykupujou toaleťák?
„Co? Smrtící virus? Musím se postarat o svoji prdel.
Co moje prdel? Jak si ji vyčistím?“
A muslimové na to:
„Kámo, použij konev a drž hubu.“
Tak.
Ne Japonci. Ti jsou na jiném levelu.
Žádný toaleťák ani konve.
Mají záchody, z kterých stříká voda.
Sednete si, zmáčknete tlačítko a začne stříkat voda.
Přísahám. Vodní pistoli na zadek.
Přísahám.
Ne, vážně.
Podíváte se do záchoda
a vidíte Squirtla a Blastoise, jak trénujou.
Ještě tři zadky a můžeme na turnaj.
Řekl jsem Japonci:
„Kámo, to je fakt pecka.
Mám z toho párek kolem stehna. Je to paráda.
Ale kde je toaleťák?“
Úplně mu jeblo.
„Vy zkurvení západňáci,
zabijete miliony stromů, vytřete si jimi prdel a spláchnete je.
Jste ostudou lidstva.“
Říkám mu: „Uklidni se, vrahu delfínů.
O čem to mluvíš?
Dojez ten velrybí sendvič a hoď se do klidu.
Zameť si před vlastním prahem.“
Japonci se s námi nemůžou srovnávat.
Co jedí Japonci?
Ryby, rýži, miso polévku. Nic víc.
Když nejíte nic jiného, kadíte jako ovce.
Vykadit se trvá tři sekundy.
Rychlovka.
Jeden dřep a je to venku.
Takhle vzniklo sumo.
Takhle.
Přesně.
Japonci nevědí, jaké je
cpát se ve 3 hodiny ráno kebabem.
Chilli sýrové nugety s radioaktivní ostrou omáčkou.
Když sníte něco takového,
druhý den z vás vypadne Hirošima.
Může to chvíli trvat…
Spotřebujete celý strom.
Katastrofa.
Díky. Bylo mi potěšením.
Dámy a pánové,
potlesk pro švýcarského komika
Alaina Freie!
Díky!
Moc díky!
Děkuju!
Moc vám děkuju.
Díky.
Díky!
Než začneme, chci říct jednu věc.
Něco moc důležitého.
Až zas tak bílý nejsem.
Jen jsem to chtěl uvést na pravou míru.
Jsme moc rádi, že se tahle akce mohla uskutečnit.
To si zaslouží potlesk.
Oblékl jsem se pro vás extra hezky.
Víte…
Lidi mému obleku tleskají víc než mým vtipům.
- „Co show?“ - „Alain byl chic.
Jeho máma bude ráda.“
Budu k vám naprosto upřímný.
Pro mě jako pro komika je každá show jiná.
Nikdy nevíte, co vás čeká.
Moje nejneobvyklejší show byla v Norimberku.
Publikum si to strašně užívalo.
Smáli se a byli fakt hlasití.
V první řadě se jedna paní mohla potrhat smíchy.
Byla jak smyslů zbavená.
Celou dobu dělala tohle…
Znáte to, když se někdo směje tolik,
že se musíte smát taky?
Takže jsem se přidal…
A ona…
A já…
Nakonec bum, spadla na zem.
A já…
Museli jsme přerušit show.
Zavolali doktora.
Zvedli ji ze země.
Když se jí udělalo líp, ptám se doktora:
„Co se sakra stalo?“
A on říká:
„Pane Freii, měla záchvat smíchu.“
Ty můžou být nebezpečné.
Smála se tolik,
že jí selhal oběhový systém.
A víte, co byla první emoce, kterou jsem na chviličku cítil?
Hrdost.
Netrvalo to dlouho. Jen chviličku.
Ne moc dlouho.
Zavolala mi máma. Ptala se, jak to šlo.
„Jsem strašně vtipný, mami, skoro jsem někoho zabil.“
Víte, co mi ten smích připomínal?
Existuje takový stereotyp,
kdy děláte tohle…
Mám kamaráda,
který to vážně dělá.
Vždycky dělá…
A vím, proč to lidé dělají.
Vědí přesně, jak moc je to roztomilé
a že se na ně nemůžete zlobit.
Půjčil jsem Rashidovi auto a on mi říká:
„Alaine, vyboural jsem se.“
Říkám: „Rashide, proč jsi to udělal?“
„Pojď sem, ty roztomilej parchante!“
Jsem Švýcar. O nás panuje taky spousta stereotypů.
Po skončení show mi jeden chlap říká:
„Hele, vy Švýcaři jste všichni bohatí, co?“
A já říkám:
„Jo.“
A pak jsem ho koupil.
Vážně, teď je můj.
Malinký Němec.
Žije v mé skříni.
Nikdy ho nepouštím ven. Je můj.
Koupil jsem ho.
Všimněte si, že tleskali jen cizinci.
„Vážně to udělal?“
Víte…
málokdy na pódiu mluvím o politice.
Párkrát jsem vtipkoval o jedné pravicové německé straně.
O AfD.
Ne proto, že s nimi nesouhlasím.
Máme demokracii. Smiřte se s tím.
Víte, proč je nemůžu vystát? Jsem moc starý na hovadiny.
Nemůžu tolerovat hovadiny.
Věci, které nedávají smysl.
AfD a PEGIDA zorganizovaly společný protest
proti islamizaci západu.
Pobíhali s transparenty.
Vepředu stál velký chlapík s obrovským nápisem,
a tohle jsou jeho slova, ne moje:
„Nechceme zahraniční sexuální násilníky!“
To nikdo nechce!
Já taky ne!
Nikdy jsem se na večírku neptal: „Už je tu sexuální násilník?“
Pak zazvonil zvonek: „Zdravím, já jsem ten sexuální násilník.“
„Počkat, jaký typ sexuálního násilníka?“
- „Německý.“ - „No tak račte dále.“
Jsem na hovadiny moc starý.
Zaregistroval jsem protesty proti hnutí Black Lives Matter.
Lidi, co říkali:
„Nemyslím si, že je v pořádku, že chtějí stejná práva, jako máme my.“
Viděl jsem interview s Američankou, která říkala,
že nemá nic proti lidem černé pleti,
ale že si nemyslí, že běloši a černoši patří dohromady.
Dospělá žena v jednadvacátém století řekne,
že nevěří, že bílá a černá patří dohromady.
Něco vám povím.
Jediné místo na světě,
kde bílá a černá nepatří dohromady,
je pračka.
Jediné místo.
Jediné.
Nikde jinde to nevadí.
Jediné.
Vážně jediné.
Mám staršího bratra.
Tady je jeden fakt pro všechny, co mají sourozence.
Je to vědecky dokázané.
Mezi sourozenci je vždy jeden…
pohledný
a jeden vtipný.
To je fakt.
Určitě si říkáte, že u vás to neplatí.
Jste totiž ti vtipní.
Vidíte? Smáli se jen ti pohlední.
„Usměj se, Quasimodo.
Mluví o tobě. Směj se!“
Jestli vás zajímá, jak to mám já,
můžete si tipnout.
Jsem ten vtipný.
Můj bratr má tvář modela.
Nesnáším ho.
Vždy byl ten dospělý.
Už se tak narodil. Vylezl z mámy s oblekem a monoklem.
„Kde mám bankovní účet?“ Vždy byl ten dospělý.
Jako čtyřleté dítě jste ho mohli poslat nakoupit.
Máma říkala: „Michaele, můžeš skočit do krámu?“
„Jistě, matko.“ Mluvil jako blbeček.
Mě jste poslat nemohli. „Kup mlíko.“ Po návratu:
- „Kde je?“ - „Vypil jsem ho.“
- „A peníze?“ - Snědl jsem je.“
Byl jsem hloupé dítě.
Všichni si ze mě utahovali. Všichni.
Měl jsem souseda s Downovým syndromem.
I ten mi říkal, že jsem hloupý.
Tenhle vtip mi přijde v pořádku.
Víte, pracoval jsem s lidmi, kteří trpí Downovým syndromem,
a jsou to ti nejúžasnější lidé s obrovským srdcem.
Milují smích.
Můj soused se tomu vtipu směje nejvíc. Je důležité umět si ze sebe udělat srandu.
Jednou jsem ten vtip vyprávěl
a jeden chlap v publiku dělal…
Povídám: „Koukněte, jak je to super.
Jak se tomu vtipu
nejvíc směje člověk, co má Downův syndrom.“
Podíval se na mě a říká: „Nemám.“
Co naděláte.
Poslyšte,
můj bratr…
Byl jsem hloupý, ale on taky.
Chytrý byl jen v porovnání se mnou.
Byli jsme bratři…
Vždycky jsme spolu soupeřili.
Týkalo se to úplných hovadin, které nedávaly smysl.
„Umím jet na kole dýl než ty.“
„Ne, já umím jet dýl než ty.“
Jezdili jsme kolem dokola osm hodin.
Jako dva idioti.
Když se návštěva ptala mámy, jak se máme, odpověděla:
„Jsou to blbci.“
„Podívej se z okna.
Jezdí dokola už osm hodin.
Ten ošklivý vlevo je hloupější.“
Jo.
Byl jsem hloupé dítě.
Vždy jsem měl rád…
zvířata a sledování dokumentů o zvířatech.
Dozvíte se věci, které vám jsou úplně k ničemu.
Viděl jsem něco, co se teď skvěle hodí.
Tohle je pravda.
Existuje typ hvězdic
u kterých se dvacet procent z nich
narodí bez řitního otvoru.
Nemají řiť,
ale přežijí.
Kadí dovnitř.
Dělají to celý život. Střádá se jim to uvnitř.
Není to pro ně problém.
Serou víc a víc a ukládá se to.
Ukládá se to pořád výš a výš, úplně nahoru,
až mají hlavou plnou sraček.
Znám lidi, kterým se to taky děje.
Přesně to samé.
Vážně! Mají hlavu plnou sraček.
Na závěr… Všiml jsem si něčeho zvláštního.
Všiml jsem si, že v Německu existují věty,
které se říkají jen ve filmech, ale ne v běžném životě.
Koukal jsem na detektivku a chlap tam říká:
„Se vší úctou, pane…“
To se normálně nepoužívá. Zkusil jsem to.
Zrovna jsem platil v mekáči.
Prý: „Dáte si kečup, nebo majonézu?“ Říkám: „Se vší úctou, madam, obojí.“
Tahle věta je kouzelná.
Je tak slušná,
že pak můžete udělat cokoli.
Jako ten chlap ve filmu.
„Se vší úctou, pane, nic o tom nevíte.“
I ten druhý říká: „Asi máte pravdu.“
Zkuste to.
Příští týden se o pět hodin zpozděte do práce.
Vejděte dovnitř jakoby nic.
„Jak je?“
Až na vás šéf spustí: „Co tady sakra děláte tak pozdě?“
„Pane,
se vší úctou.
Trhněte si!“
A když se naštve a bude řvát, jak se opovažujete, udělejte tohle…
Díky, že jste přišli!
Užijte si show. Moc díky!
Díky!
Dámy a pánové, přivítejte Hanyho Siama!
Do prdele!
Nechte toho!
Kámo!
Úžasná energie! Pecka!
Jsem moc rád, že jsem tady.
Dámy a pánové,
nejsem fanouškem přehnané politické korektnosti.
Podle mě je spousta lidí přecitlivělá.
Ale místo toho, abych se zlobil,
toho využívám ve svůj prospěch.
V jistou chvíli jsem začal zneužívat rasismus.
Úplně mimo kontext.
Byl jsem v kině.
Na popcorn se stála ohromná fronta.
Předběhl jsem a ženská za mnou říká:
„Běžte dozadu.“
„Cože, že jsem negr?“
Říká: „Ne, to nikdy. Miluju Obamu!“
Nakonec to vzdala, tak si říkám,
že to musím zkusit znova.
Po filmu jsem si šel koupit jídlo.
Další fronta, tak jsem zase předběhl.
Nějaký týpek vzadu mi říká: „Kámo, běž na konec.“
Říkám si: „Tohle je má šance.“
„Cože, že jsem neg…“
A kurva.
Byl tmavší než já.
Otočil to proti mně: „Říkáš mi, že jsem negr?“
Povídám: „Rozhodně ne, miluju Obamu!“
Utekl jsem pryč.
Po tomhle zážitku jsem už nikdy nezneužíval rasismu.
S jednou výjimkou.
Nejdřív vám povím o své minulosti.
Normálně o tom moc nemluvím ani nepřemýšlím,
protože mě to nedefinuje.
Ale chápu, proč spousta lidí přemýšlí o svém původu
a proč je pro ně důležitý.
Nedávno jsem se procházel městem
a kolem prošel černý Afričan.
Jde…
podívá se na mě…
přikývne a jde dál.
Říkám si: „Co to sakra bylo? Musel si mě splést.“
Za pár minut jde kolem další černý Afričan.
Jde…
podívá se na mě…
a jde dál.
Pak mi to docvaklo. Chtěl tím říct: „Brácho,
oba jsme si prošli tím samým.
Otroctvím a tak.“
Měl jsem z toho výčitky svědomí,
protože mí rodiče pochází z Egypta.
Slyšeli jste o pyramidách?
My jsme vynalezli otroctví!
To je jak…
To je jako přijít k Jacku Rozparovači a říct:
„Držme se spolu, v ulicích řádí vrah.“
Ale před pár lety se zjistilo,
že pyramidy nepostavili otroci,
ale dělníci, kteří dostávali zaplaceno.
Jakmile jsem to zaslechl, říkám si, že to nemůže být pravda.
Moc dobře vím, jak Egypťani makají. Nějaký Mahmud si to musel vymyslet.
Aby zlepšil reputaci Egypťanů.
„Přísahám, že jsem našel tenhle papyrus.
V hieroglyfech stojí, že všem platili.“
„Počkat,
tohle je napsané fixem!“
„Proč jsou Němci tak čestní?
My, Egypťani, jsme vynalezli fixy!“
A černoši na mě pořád pokyvují a zdraví mě a tak.
„Zakusili jsme stejná příkoří.“
„Ne, kámo, tys toho hodně zakusil.
Ty jsi v týmu ‚Let my people go‘.
Já jsem v týmu…
‚Nikam nejdeš!‘
Nikam nejdeš.
Ani náhodou!“
Abych téhle nepříjemnosti zabránil,
aby mě černoši nezdravili a já se necítil blbě,
pokaždé, když se na mě teď černoch podívá, jdu takhle…
Funguje to!
Vím, že si spousta z vás říká:
„Ten chlap je trochu divnej.“
A máte pravdu.
Naprostou.
Víte, co je hlavním důvodem, proč chodím k volbám?
Mám takovou úchylku na zaškrtávání políček.
Je jedno, jaká políčka. Zaškrtávám.
„Hele, Hany, koho jsi volil? SPD?“
„Mimo jiné.“
Trpěl jsem tím už ve škole.
Vážně. Pamatujete si dopisy „chceš se mnou chodit, ano – ne“?
Vždycky jsem zaškrtl obojí.
Holkám se to líbilo.
Říkaly: „Páni, ten Hany je tajemnej.“
„Ne, jen jsem jak ten chlap ze seriálu Monk.“
Pořád nechápu,
co se ženám tak líbí na záhadných mužích.
Nerozumím tomu.
Dámy, záhadnost nikdy není dobrá.
Nebo jste někdy potkaly muže, který řekl:
„Musím ti říct tajemství.
Jsem milionář.
Cože? Tobě to nevadí?
Konečně jsem našel někoho, koho zajímá mé konto.“
To se nikdy nestalo!
Moje tajemství je má obsese zaškrtáváním políček.
Bude to má zkáza.
Víte, jak drahé mám pojištění?
Ten formulář mě zruinoval!
„Zaškrtněte zdravotní problémy.“
Kurva!
- „Máte hemoroidy?“ - „Teď už jo.“
Každopádně…
co se týče voleb.
Myslím, že volby jsou moc důležité
výhradně pro to, abyste vyvážili hlas nacistů.
Spousta idiotů může volit.
Například nedávno jsem na internetu viděl nacistu, co byl gay.
Nacista a gay!
Napsal:
„Bože,
tihle Muslimové
nám berou všechny dobré muže!“
Počkat.
Myslím, že tohle nebezpečí se dá zvládnout.
Nikdy v životě jsem neslyšel Muslima říct:
„Po tomhle Ramadánu
vážně potřebuju nějakou klobásu!“
Nikdy!
Nikdy, ale kdo ví?
Všechno je možné.
Víte co, stojí před vámi člověk tmavé pleti narozený v Německu,
Arab, který podporuje sňatky gayů,
a syn Muslima, který ve škole studoval hebrejštinu.
Možné je cokoli.
Cokoli.
Jo!
Navíc jsem hodný člověk.
Proč se smějete?
Vážně jsem.
Nikdy jsem nikomu nechtěl ublížit.
Například nedávno
jsem flirtoval se ženou, což se děje jednou za pět let.
A nebyla nic moc. Místo „no páni“
to bylo spíš „no páni“.
A jak se mnou mluvila! Říká mi: „Ahoj krasavče.
Dej mi svoje číslo.“
Měl jsem problém říct jí, že s kyklopy nerandím,
takže jsem musel improvizovat. Říkám:
„Oh, pardon! Je ne peux parler allemand!“
„Oh! Mais je peux parler français!“
„Oh! Mi scusi! Non parlo tedesco!“
„Oh! Ma io parlo italiano!“
Do prdele!
„Ben almanca konuşamıyorum.“
„Ben türkçe konuşuyorum!“
Říkám si „do prdele“.
Ty jo.
Nemohl jsem se z toho vykecat.
Chodil jsem s ní dva roky.
Jo…
Fakt!
Myslela si…
Myslela si, že jsem tmavý Turek.
Existují vůbec?
Nikdy jsem žádného neviděl.
Nikdy!
Ale nakonec jsem se s ní dokázal rozejít.
Nakonec jo.
Musel jsem počkat na tu správnou chvíli.
„Hany!
Říkala jsem, ať mi necháš kus čokolády.“
„Cože, že jsem negr?“
Tak jsem odešel.
Jmenuju se Hany Siam!
Byli jste skvělí!
Vážně skvělí!
Díky!
Moc díky! Mějte se!
Díky!
Dámy a pánové,
zatleskejte spoluzakladateli RebellComedy!
Přichází Usumango!
Jak je?
Pecka.
Super. Jak je?
Jak se máte, Kolíňani?
Super. Mám radost, že tu můžu být.
Vážně. Chyběli jste mi.
Neznám nikoho z vás, ale…
Vážně jste mi chyběli. V mojí hlavě.
Nevím… Prostě jsem rád, že jsem tady.
Mám doma tři děti. Jo, mám tři děti.
Jsem extrémně rád, že jsem tady…
Vážně moc…
Konečně si trochu odpočinu.
Jo.
Většina z vás zná z mých příběhů dvě z mých dětí.
Teď mám tři. Neptejte se jak.
Možná na to přijdete.
Mám tři děti.
Nejstarší dceři je jedenáct.
Synovi je devět.
A nejmladší dceři je pět.
Vždycky si uvědomím,
že ti dva už jsou velcí, ale pět je vážně skvělý věk.
Vážně skvělý věk,
protože jako rodič je každý den ukládáte do postele.
Bez vás neusnou.
Máme takový svůj rituál.
Uložím ji do postele a přečtu jí pohádku.
Nebo jí zazpívám. Občas hrajeme hru.
Jednoduchou hru, střídáme se.
Možná to znáte. Hraje se to asi takhle:
„Tati, mám tě ráda víc, než kolik je…“
Něco řekne a já ji musím trumfnout.
A protože toho o životě ještě moc neví, myslí si,
že nade mnou může vyhrát.
Myslí si, že je lepší než já.
Jsi třetí dítě. Vůbec nevíš.
Mám pořádný arzenál. Jsem připravený.
Víš…
v otcovství jsem veterán.
Zvládnu cokoli. Nemůžeš vyhrát.
Zapomeň na to.
Tak to mám.
Nedávno jsme hráli znovu.
Ukládal jsem ji, ale neměl jsem moc čas.
Znáte to, když jste netrpěliví, protože nestíháte?
Vycítila to. Děti to hned vědí.
Říkala si: „Má další show.
Měla bych ho zdržet.
Jo, zdržím ho.“
A tak mi povídá:
- „Tati, zahrajeme si hru?“ - „Jo, dobře.“
Začala takhle:
„Tati, mám tě ráda víc, než kolik je hvězd na nebi.“
Víte, kolikrát jsem to slyšel? Hvězdy na nebi?
Víckrát než ženská v baru.
Říkal jsem si, ať dá něco nového.
Však víte…jen tak pro sebe…
Říkám jí: „To je fakt hodně.“
Pro sebe si říkám:
„Fakt trapný.“
Strašné. Nic horšího jsem neslyšel.
Byl jsem trochu zklamaný, ale…
říkám jí: „To je fakt hodně.
Ale já tě mám rád víc, než kolik je hvězd v celé galaxii.“
A ona říká: „To je hrozně moc, viď?“
Říkám, že ano. A tak pokračuje:
„Tati, mám tě ráda víc, než kolik je zrnek písku v pískovišti.“
Říkám si:
„Vážně si ze všech věcí vybereš pískoviště? To nejmenší?
Ježiši, vyber si něco… No nic.“
„Aha, to je fakt hodně.
Já tě mám rád víc, než kolik je zrnek písku na pláži.“
A ona: „To je fakt hodně, viď?“
Já na to: „Jo, vážně hodně.“
A ona říká: „Mám ještě jeden.
Tati, miluju tě víc,
než kolik je zrnek písku na pláži a na dně oceánu,
tam je taky písek,
a v poušti v Saúdské Arábii.“
Říkám si: „Páni, to není špatný.“
Ale už jsem neměl čas.
Musel jsem jít.
Jako řekla to dobře, ale už musím jít.
Prostě to zaříznu, abych ji uspal.
Ne navždy…
Jen na noc. Uspím ji jen na noc.
Aby už šla spát.
Říkám jí: „Zlato, mám tě rád víc…
Mám tě rád víc,
než kolik je najednou v Německu rasistů.“
A ona na to:
„Vážně? Tak moc, tati?
Já tebe taky.“
Hned usnula.
Je skvělá.
Mazec.
Vždycky si ZOO spojuju s dětmi.
Naposledy jsem byl v ZOO s dětmi.
Ale nejmladší se ještě nenarodila.
Měl jsem jen dvě děti.
Mazec.
A tak jsme my tři šli do ZOO v Kolíně.
Nevím, jestli to víte,
ale když zaplatíte tři vstupenky do kolínské ZOO,
už jste v mínusu.
I všechno uvnitř je předražené.
Hranolky stojí 5000 eur.
Plyšák stojí milion. Fakt šílené.
Musel jsem jim pořád otáčet hlavy pryč od všech těch věcí.
- „Nedívej se.“ - „Proč?“
„To je haram. Dívej se…
Nedívej se tam. Koukej na zvířátka.“
„Koukejte na zvířátka.“
Tak na ně koukají.
Já zatím koukám na mapu.
Snažím se přijít na to, kam je bezpečné jít.
Znáte toho chlápka s balónky?
Znáte ho?
Je tam chlap s milionem balónků
naplněných héliem.
Nesnáším toho chlápka.
Úplně ho nenávidím.
Protože jeden balónek stojí šest eur.
Strašně moc. A jakmile ho děti jistého věku spatří,
chtějí balónek. A já neumím říct ne.
Vím, že neumím říct ne a že mě to bude stát šest eur.
Když ten balónek pustíte,
odletí až do vesmíru.
Vašich šest eur se vznáší v kosmu.
Každopádně můj plán zafungoval.
Nepotkali jsme ho.
Najednou, úplně na konci, se zjevil.
Jako poslední boss.
Stojí tam a kření se na mě. Jako ve filmu od Kinga.
Drží balónky, kření se a já si říkám:
„Nesnáším toho hajzla.“
Děti si ho hned všimly.
- „Tati, balónky.“ - „Ne.“
- „Tati, prosím, jeden!“ - „Jo, dobře.“
Nenávidím ho.
Přijdeme k němu a ptám se syna:
- „Který?“ - „Bořka Stavitele.“
„Dobře. Jednoho Bořka Stavitele.“
Vzal jsem šňůru
a přivázal mu balónek k ruce.
Aby těch šest eur neodletělo.
Zavázal jsem mu na ruce velký uzel.
Jeho ruka dělala…
Pak jsem se zeptal dcery, který chce.
- „Barbie!“ - „Jednu Barbie prosím.“
Vzal jsem balónek a začal ho vázat.
Musíte pochopit,
že je o dva roky starší a cítí se velká.
Říká: „Už jsem velká tati, nepotřebuju uzel. Zvládnu to.
- „Ne, uvážu ti uzel.“ - „Ne, zvládnu to. Fakt.“
„Dobře, ale drž ho pevně.“
Jakmile mají balónky, stává se ze mě generál.
Neustále je kontroluju. „Kde jsou?“
„Mám ho na zápěstí.“
- „Drž ho pevně!“ - „Jasně tati.“
Mám jedinou misi.
Ten chlap chtěl 12 euro. Říkám mu: „Udus se tím.“
Musím je dostat od východu do auta,
aniž by eura odletěla do vesmíru.
To je moje mise. Chci jediné. Dojít do auta.
Přijdeme k autu. Otevřu dveře, dítě dovnitř, balón dovnitř, zavřu dveře.
Druhé. Otevřu dveře, dítě dovnitř, balón dovnitř, zavřu dveře.
Konečně klid.
Aspoň na chvíli se můžu uvolnit.
Vlezu do auta a odjíždíme pryč.
Celou cestu domů přemýšlím o tom, jak podivný výlet to byl.
O kolik peněz jsem přišel.
Sčítám: „Milion za vstup, pak balónky za 12 euro.
A vůbec tam nebyl lev. Není to skvělé?
Nakonec dojedeme domů.
Generál je zpět. „Kde jsou?“
- „Tady.“ - „Drž ho.“
„Ano, tati. Držím ho.“
Můj syn poskakuje…
Je na sebe hrdý. Má uzel.
Říkám: „Jo, super.“
Jdu dovnitř. Můj syn jde dovnitř. Balón jde dovnitř.
Moje dcera jde super pomalu. „Držím ho pevně!“
A pak ho najednou pustí.
Jeden metr před dveřmi.
„Tati, můj balónek!
Tati, mrzí mě to!
Můj balónek!“
Můj syn na to…
A já říkám: „Skvěle.“
Syn je šťastný, ale dcera nepřestává brečet.
To on nezvládá.
Má velké srdce.
Nesnese, když jeho sestra pláče.
Nakonec jí řekl:
„Vezmi si můj.“
Říkám si: „Páni, ten má zlaté srdce.
Fakt super kluk. Chci být jako on. Vyměňme se.
Fakt úžasný kluk.“
A ona na to:
„Ne, ten je hnusnej.“
Říkám si, co je to za člověka?
Ale nemůžu se na ni zlobit, když brečí.
Nedaří se mi ji utišit. Ani mému synovi.
Nakonec to můj syn nevydrží a říká:
„V tom případě ten svůj už taky nechci.“
A pustí svůj balónek.
Stojím tam a říkám: „Dvanáct eur do vesmíru!
Děláte si ze mě srandu?“
Ne, vážně.
Fakt se to stalo.
Když váš syn něco takového udělá,
fakt to udělal,
jako tátu vás to dojme.
Najednou se mi zamlžily oči.
Začal jsem brečet.
Můj syn si najednou uvědomil, že Bořka Stavitele už nikdy neuvidí.
Taky začal brečet.
Po jednom výletě brečí tři lidi.
Všichni brečíme.
Říkám: „Užili jste si výlet?“
„Jo, tati.“
- „Půjdeme zase někdy do ZOO?“ - „Ano, tati.“
Už jsme tam nikdy nešli.
Nikdy. Nevrátím se tam.
To jsem holt já.
Nevím jak vy, ale já o tom přemýšlel.
Už mě tam neuvidí.
Kolíne,
Díky. Jmenuju se Ususmango.
RebellComedy. Čau.
Dámy a pánové,
potlesk pro legendu RebellComedy
Benaissu Lamroubala!
Díky!
Moc díky! Super!
Tohle je skvělé. Vážně skvělé.
V těchto časech je člověk rád, že může vystupovat před lidmi, víte?
Při poslední show jsem vystupoval před auty.
Jaké jsem si z toho odnesl ponaučení? Nemluvte na auta.
Pokud nejste Michael Knight.
Jinak na to zapomeňte.
Neměli byste mluvit na auta.
Bylo to akce autokina. Bylo to vážně cool.
Chtěli vidět film,
ale viděli vystoupení The Confused Comedian.
Byla to pro mě katastrofa. Byl jsem zmatený.
K autům se nedá mluvit.
Chtějí mluvit,
ale nerozuměl jsem, co po mně chtějí.
Víte, jak tleskali?
Přesně, troubili!
Troubili na mě.
A já na pódiu vyprávěl vtipy.
Museli se smát. Víte, jak se smáli?
Přesně, zase troubili.
Některé části mého vystoupení se jim nelíbily. Bučeli.
A víte jak?
Přesně. Troubili.
Po deseti minutách jsem vůbec nevěděl, jestli se jim to líbí, nebo ne.
Je to šílené.
Komunikovat skrz klakson.
Smích se nedá nahradit troubením.
Smích je jeden z nejkrásnějších zvuků.
Nádherný.
Jo.
Oproti…
To je varovný signál.
Bojím se, když ho slyším.
Není to dobrá reakce na vtip. Nefunguje to.
„Znáte tenhle?
Jak se říká bezrukému Polákovi?
Důvěryhodná osoba.“
To prostě nefunguje.
Musím říct, že trochu záleží na vtipu.
Aby ten vtip fungoval, v publiku musí sedět Poláci.
Ale když tam budou Poláci, nebude se troubit.
Nezbudou tam totiž žádná auta.
Máte rádi laciné stereotypy?
Asi jo.
Já taky. Takovéhle stereotypy milujeme.
Ale nejsou pravdivé. Znám tisíce Poláků. Nekradou.
Ale chceme slyšet, že Poláci kradou.
Chceme slyšet, že Arabové mají plnovous a čtyři manželky.
Chceme slyšet, že Albánci pracují na stavbě.
Chceme to slyšet.
Přestože to není pravda.
Jsme lidi. Chceme kategorizovat. Zjednodušit si to.
Proto chodíme do ZOO.
Chceme v ZOO vidět zvířata tak, jak je máme rádi.
Chceme vidět lva.
Proč? Lev je král.
Protože má hřívu, která vypadá jako koruna.
Je to král džungle.
Vždyť žije v savaně, ne v džungli.
A co dělá?
Celý den sedí na prdeli s plnovousem a čtyřmi manželkami.
Je větší Arab než Arabové.
Lev není král.
V džungli je králem gorila. Koukněte na gorilu!
Je to monstrum!
Samý sval!
Tohle je král. King Kong. To je král.
Gorila si lvem vytře prdel.
Kurva.
„Naval sem tu hřívu!“
Masakr. Gorily…
Stříbrohřbetá gorila…
Je to hovado. Samý sval, všichni se jí bojí.
Viděli jste King Konga?
Všichni se bojí, že je gorila sežere.
Další stereotyp.
Žerou gorily lidi? Jsou hodné.
Jsou to vegani.
To ale nechceme vidět.
Chceme stereotypy. Chceme vidět opice v ZOO.
Ale opice v ZOO
nemají s těmi opravdovými v džungli nic společného.
Tyhle žijí v ZOO. Mají topení.
Dostávají jídlo a léky. Žijí de facto z dávek.
Nemají nic…
S opravdovými opy nemají nic společného.
Je to v našich hlavách, ale chceme v ZOO vidět opice.
Co chceme vidět?
Jak žerou banány.
Jo.
Víte, jak málo opic ochutnalo banán?
Opice jsou skoro jako Východní Němci.
Banány jsou tak vzácné, že o nich nevědí.
Vážně si ale myslíme, že opice chtějí žrát banány.
Navíc si myslíme, že opice banány žerou takhle.
Ne!
Když dostanou banán, žerou ho takhle.
Je to jen v naší hlavě. Vážně.
Stejně to platí pro lidi.
Reprezentujeme něco
z naší rodné země, nebo země našich rodičů,
ale jsme jiní.
Já třeba nejsem Maročan.
Jsem ZOO Maročan.
Reprezentuju něco, co skoro neznám.
Jo, o Maroku a Maročanech mluvím hodně.
Ale existují Němci, kteří o Maroku vědí víc než já.
Kdyby Maročan viděl moje vystoupení, řekl by:
„Nikdy v životě jsem nic takového neviděl.“
Dobře, řekl by:
„Nikdy v životě jsem nic takového neviděl.“
Bože.
Tyhle stereotypy potřebujeme.
Nebojte, mám pro vás další.
Nedávno jsem byl s jedním kamarádem v italské restauraci.
Je Němec.
Šel jsem s Němcem do italské restaurace
a po pěti minutách jsem si všiml, že číšník je Maročan.
Prozradil ho přízvuk.
Říkám si,
že jeho němčina není moc dobrá.
Ale taky si říkám,
že mluvit s ním marocky by nebyl dobrý nápad.
Kdybychom totiž mluvili marocky,
můj kamarád by se cítil odstrčený.
Rozjeli bychom to marocky,
hosté by si uvědomili, že to vlastně nejsou Italové.
Najednou by z makarón byly marokány.
To jsem nechtěl, tak jsem zůstal u němčiny.
Problém byl, že jsem si objednal salát
a v ledovém salátu jsem našel kousky plastu.
Asi tam zůstaly zbytky toho, v čem to bylo zabalené.
Říkám: „Podívejte, jsou tam kousky plastu.
Můžete to odnést?“
Vybral z toho ten plast a odešel.
Říkám si: „Jo, je to Maročan.“
Povídám: „Odneste to.
Je v tom plast, nebudu to jíst. Příště byste si měli dát majzla.“
Myslel jsem, že chce říct: „Ano, dáme si majzla.“
Ale to, co řekl, znělo jako: „Koukněte na toho hajzla.“
Říkám:
Asi jste chtěl říct: „Dáme si majzla.“
Říká: „Ne, slyšel jste správně. Koukejte táhnout, hajzle!“
Vážně.
Jak jsem říkal, jsem ZOO Maročan.
Hrával jsem fotbal.
Pokud jste v opravdovém týmu, víte, že jste ZOO Maročan.
Opravdoví Maročani hrají bez bot na ulici.
Skvělí hráči.
Mám dva bratrance, co hrají skvěle. Hrávali bez bot na ulici.
Oba by mohli být v německém národním týmu.
V Německu jsem býval na střídačce BV Weckhoven.
Byl jsem ten nejhorší hráč.
Měl jsem zakázáno hrát s bratránky.
Táta říkával, že jsem moc měkký.
Hrajou bez bot.
Ty potřebuješ kopačky a štrupny.
Bez nich to neumíš.
Nehraj s nimi, hraj sám.“
Hrál jsem fotbal v Německu.
Pro Maročany jsem byl příliš organizovaný
a pro Němce příliš neorganizovaný.
Německé fotbalové kluby…
Vím, že spousta z vás v nějakém byla.
Každou sobotu a neděli máte zápas.
Po každé hře si jeden z hráčů vezme domů dresy,
vypere je a přinese na příští hru.
Když byla řada na mně, byl to průser.
Všechny dresy jsme narvali do velké tašky.
Vzal jsem ji domů.
Nespěchal jsem. Další zápas byl až za týden.
Nechal jsem tašku ležet v rohu. Dva dny před zápasem si říkám:
„Asi bych to měl vyprat.“
Hledám tašku a nemůžu ji najít. Nakonec jsem ji našel na skříni.
Otec to chtěl poslat do Maroka.
Říkám: „Kde jsou mé věci?
Musím je najít.“
Vidím bráchu na ulici s brankářským dresem.
Jeho nejlepší kamarád má na sobě číslo 10 BV Weckhoven.
Říkám si: „Co se kurva děje?“
Dneska hrajeme.
Všechno jsem sesbíral a vypral.
Měli jsme hromadu prádla. Pět dětí, nekonečné praní.
Nakonec jsem to vypral,
dal do tašky a vzal do klubu.
Čekali na mě. Zápas už začínal.
Hodil jsem tašku doprostřed a otevřel.
Všechno tam bylo jen tak naházené.
Chyběl brankářův dres, místo toho tam bylo tátovo sako.
Byl to…
Vážně.
Byl to ten nejhorší zápas.
Vyhráli jsme, ale víte, jak to vypadalo?
Brankář v tátově saku vypadal takhle…
Páni.
Hráč číslo deset měl na sobě djellabu.
Vyhráli jsme deset nula, protože se báli našeho brankáře.
Mysleli, že je dospělý.
Báli se ho.
Jmenuju se Benaissa Lamroubal.
Dámy a pánové,
přichází spoluzakladatel RebellComedy Babak Ghassim!
Jak je?
Vítejte v ZOO.
Znám tenhle areál.
Vím, co vidíte.
Žebrající Sinty a Romy,
žadonící uprchlíky.
Poláci v ZOO kradou,
Arabové prodávají
čínské padělky.
Černoši jsou hlasití,
divocí,
šedí,
Němci jsou velmi precizní.
Albánci bodají,
Turkové naopak mluví dobře německy.
Řekové jsou v ZOO líní.
ZOO je drsná.
Šátek na hlavě není problém,
pokud ho nosí uklízečka.
Tu ZOO dobře znám.
Znám její kouzlo.
Většinová kultura, individuální případ.
Množné číslo se stává jednotným,
zástupcem vašeho druhu.
Jednotné se v ZOO stává množným.
Všude v ZOO jsou nápisy,
které vám říkají, kdo jste.
Velká očekávání.
Krátké ticho.
Pokud promluvíte,
nesete břímě toho,
že vás pozorují.
Pozorujete sami sebe.
Stanete se svým vlastním chovatelem.
Show trénovaného člověka východního.
Vím, co v ZOO vidíte.
Já jsem to,
co však nevidíte.
Zem, po které v ZOO chodíte.
Jsem hlína, bahno, kámen.
Jsem sen mrtvých lidí.
Zahraniční pracovník.
Outsider.
Oběť.
Solingen, Halle, Hanau.
Hülya, Jana, Hamza.
Společně s Goethem, Bachem a Adenauerem.
Všichni jsou integrovaní.
Opravdu integrovaní.
Bez diskuze integrovaní,
rovnocenně integrovaní,
integrovaní bakteriemi a houbami.
Integrovaní ve mně,
integrovaní mnou.
Mé kořeny, jejich předci,
mé vrásky, jejich jizvy.
Můj hlas, jejich jazyky.
Jazyk mnoha,
hlas ulice.
Být sám sebou znamená být jimi.
Sedmdesát let je příliš dlouhá doba na konec.
Semínko vyrašilo.
Koukejte, kvete mnoha barvami.
Hrají si, nebo bojují,
nebo se navzájem milují.
Ale vše, co pochází ze mě,
je rozmanité.
Jsem půda Německa.
Ležím pod vámi.
Vaše kroky jsou tlumené.
Vzdálené.
Jakoby z jiné doby.
Nezapomeňte,
že když po mně kráčíte,
s každým krokem
na mou půdu pokládáte nohu… a ta půda zůstává pevná.
DJ Wati, dámy a pánové.
To je vše. Díky, že jste přišli. RebellComedy. Mějte se.
Překlad titulků: Lucie Tatransky