Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Om han faktiskt kommer mot dig har du helt enkelt ingen chans.
Vad vi har att göra med är en perfekt motor, en ätmaskin.
Monster som dessa kom att dominera havet för 350 miljoner år sedan.
Aldrig har det funnits ett liknande djur.
Kraften och aggressiviteten hos det är obegriplig.
Ursprungsbefolkningen använde tänderna som pilspetsar.
…av människoätaren som ännu är på fri fot.
Jag har sett en haj på nära håll.
Man har ett jobb att göra. Panik utbryter.
Hajen vinner alltid.
Pyjamas.
En extra tröja.
Jag är redo att åka till Fiji.
Jag ska ha på mig en rosa våtdräkt för tjurhajarna.
Det brukade jag ha på mig. Sen ombads jag
att inte ha på mig den mer för den gjorde så att tjurhajarna märkte mig.
Jag trodde att det var bra, men tydligen inte.
Jag ser fram emot det för jag ska få träffa många goda vänner.
Jag har inte sett dem på över ett år.
Jag kommer vanligtvis upp ur vattnet, skriker av lycka och
hoppar runt. "Jag älskar det!" Och det gör jag verkligen.
Kanske är jag lite knasig, men jag älskar
att dyka ner där.
Jag älskar att se den stora tjurhajen som gör så här…
Var du bra på spjutfiske?
Jag var ganska bra. Så bra som en tjej kan bli.
En dag kom en haj och skrämde upp oss ur vattnet.
Det var rätt spännande.
De har inga händer.
De känner med sin nos eller, i väldigt få fall, med sina tänder.
Val har en liten knöl under hakan. Hon säger att det är en hajtand.
Jag kan känna den. Det gör väldigt ont.
Valerie, tack för att du kom.
Du har berättat i så många år att hajar är riktigt trevliga.
Jag har inte ändrat åsikt.
Menar du allvar när du jämför hajar med hundar?
Ja, de är som vilket djur som helst.
När man lär känna och förstå dem
får man en annan inställning.
Det finns alla sorters hundar. Och det finns alla sorters hajar.
DYKARE I VATTNET VAR FÖRSIKTIG
Och de farliga hundarna biter och dödar nog fler människor
än vad de farliga hajarna gör.
Vi vet så lite om vad som finns i havet.
Och Valerie var en av pionjärerna.
Nu förknippas förstås hennes namn med hajar, hajar, hajar…
DYKARE, SON TILL JACQUES
…men hon gjorde mycket annat.
De flesta av oss var rädda för…
Eller inte rädda, men vi var alltid försiktiga och oroliga
när vi såg massor av hajar.
MARINBIOLOG
Förutom Valerie, som tyckte att det skulle bli roligt.
Folk kom med djärva påståenden om hajar och så.
Om hur farliga de är.
Valerie var den enda jag träffat vid det laget som kände att
de inte var så farliga och att man faktiskt kunde leka med dem.
Långt före någon annan.
Första gången jag kunde se något under vattnet
var när jag var 14…
…och jag såg en bit kelp.
Jag tyckte att det var fantastiskt.
Den rörde sig fram och tillbaka.
Jag visste att jag måste se mer.
Jag brukade glida ner i vattnet…
…från den värld vi alla känner till…
…in i en annan värld.
En annorlunda värld, främmande.
Jag var inte en del av den världen, utan bara en besökare.
Det var då det började tror jag.
Min pappa led av magsår och tyckte det var lätt att äta fisk.
Man vill ju glädja sina föräldrar, så jag började med spjutfiske.
Jag var väldigt bra på det.
På 1950-talet fanns så mycket marint liv och man lärde sig att jaga.
Hur man följde efter en fisk medan man höll andan.
Den första hajen jag såg var en sandtigerhaj.
Jag blev skräckslagen och förväntade mig att bli attackerad.
Vi kom ur vattnet och mådde bra. Jag visste bara att de kunde döda.
Den främsta semesterfaran i Storbritannien är vädret, men i Australien är det hajar.
Ingen vill bli biten av ett monster.
När man tänker tillbaka på 50- och 60-talet brukade man säga:
"En bra haj är en död haj."
ORDFÖRANDE
Det var allt.
Utanför hamnen fångas hajar av fiskare varje dag.
På den tiden hade vi inte den information vi har i dag.
Naturen sågs som ett… ett mörkt, ondskefullt utrymme,
som hade med den mörka sidan att göra.
Spjutfiske var påfrestande, men varje steg var ett äventyr,
ett steg in i det okända.
Och varje gång fick man med sig lite mer kunskap.
Jag förstod mitt byte.
Till slut gick jag med i en klubb. Det var spännande.
Det fanns dussintals klubbar från Sydney.
Spjutfiske var en sport för machomän.
När det första mästerskapet för kvinnor anordnades deltog sju kvinnor.
Det fanns ungefär 700 män inom sporten. Det var så många män.
Så där ja.
På 50-talet var dykning något som bara män ägnade sig åt.
Jag har pratat med Valerie om hur det var
att vara kvinna i den här mansdominerade kulturen.
Hon var tvungen att vara starkare och smartare,
bättre än alla, för att lyckas.
Hon var livsfarlig. Hon kunde ha kallats Mördarkvinnan på den tiden.
Det intressanta är att de flesta stora miljöaktivister och naturvårdare
började med jakt.
För de var de enda som var ute och var engagerade i det här.
Valerie ansvarar för pojkens säkerhet.
Hon ska visa hur man handskas med farliga hajar.
Den här farliga hajen är den största som har dödats
av en kvinnlig sportdykare någonstans i världen.
Jag har bara dödat en haj.
Jag önskar att jag inte hade gjort det. Men då sa ingen att det var något illa.
De sa bara: "Åh, så bra."
Jag dödade mycket fisk.
Inställningen var att det fanns så mycket liv i havet.
Man kunde ta vad man ville, det gjorde ingen skillnad.
En flicka som Valerie Heighes vet att när hon gör sig redo att dyka
måste hon vara redo att försvara sig mot farorna som alltid lurar under ytan.
Jag tror att alla mödrar vill att deras döttrar ska gifta sig och få barn.
Det var inte att jag inte ville ha barn. Jag ville göra andra saker.
Jag ville ha mitt eget speciella liv.
När jag var tolv fick jag polio, barnförlamning.
De sa att jag inte fick åka hem förrän jag kunde gå.
Jag hatade att vara där.
De började skicka böcker, de stora klassikerna,
Lorna Doone, Skattkammarön, Tom Sawyer och Huckleberry Finn.
Jag älskade de böckerna. Jag läste dem om och om igen.
Jag läste Huckleberry Finn många gånger. Den tog mig med på ett själsligt äventyr.
Jag bestämde mig för att åka hem.
Jag kämpade och kämpade varje dag.
Efter nio veckor gick jag ut och min mamma hämtade mig.
De sa att jag inte kunde, men det gjorde jag.
Jag är tacksam för att det inte gjorde mig lam för livet.
Jag läste böckerna och de fick mig att se alla möjligheter som finns i världen.
Jag visste inte hur man uppnådde dem, men jag visste att de fanns.
Ingen ser fram emot att slava vid spisen,
allra minst sjöjungfrun Valerie Heighes.
De som vill att en sjöjungfru tar en bild av dem kan börja köa här.
När någon som Valerie kommer ner hit med en kamera
kan ni ge er den på att de allra stiligaste poserar för henne.
Klubben brukade anordna resor.
Ron var där och jag märkte honom för jag brukade se honom spjutfiska.
Han var olik de andra killarna.
Ron hade vunnit fyra nationella titlar i Australien och en världsmästartitel.
Han var den bäste.
Jag sökte ett äventyr under vattnet och…
RON TAYLORS RÖST SPJUTFISKARE & FILMSKAPARE
…jag använde min 16 mm-kamera tillsammans med ett gäng spjutfiskare
som jag hängde med då. Jag bara experimenterade lite.
Han brukade be mig att vara modell för honom.
Jag blev oerhört smickrad. Såklart att jag satt modell för honom.
Jag minns tydligt första gången jag filmade Valerie under vattnet.
Jag var mycket intresserad av Valerie för hon var väldigt attraktiv.
Jag hade roligt och flirtade loss.
Jag gjorde egna bikinis.
En dag sa Ron: "Jag ska köpa en baddräkt åt dig."
Den var gul.
Hon var intresserad av världen under vattnet precis som jag.
Hon var aggressiv, hon var ingen mesig kvinna.
Sedan bestämde vi oss för att gifta oss.
Jag var kvinnlig mästare i spjutfiske, Ron var världsmästare i spjutfiske.
Vi var de bästa.
Vi upptäckte att när man spjutfiskade så lockade man ofta till sig hajar.
På den tiden drog dykarna fyra-fem fiskar genom vattnet.
Nu vet vi att om man vill locka till sig hajar…
MÄSTARE I SPJUTFISKE
…ska man dra fiskblod genom vattnet.
Så vi hade med oss lockmat för en… en haj.
Vi hörde talas om Rodneys hajattack med fasa. Han var en vän!
Jag fick sys med 495 stygn i bröstet och 94 stygn i handen.
Varje sena förutom den här var… av.
De fick sy fast dem igen.
Hoppas du kunna fortsätta dyka en dag?
Någon gång ska jag tillbaka i vattnet, men jag vet inte.
Vi vet att det var en vithaj som bet honom.
Vi såg fram emot att lyckas fånga besten på film.
Rodney hade en idé om att göra en vithajsresa.
Självklart ville jag följa med, men jag fick inte.
Ägaren och kaptenen ville inte ha en kvinna ombord.
Rodney anordnade en expedition med Alf Dean.
Alf Dean innehade världsrekordet bland de som fångade vithajar.
Vid den tiden hade andra människor fotograferat andra hajar.
Men det fanns inga bilder på…
REDAKTÖR, DIVE MAGAZINE
…levande vithajar under vattnet.
Jag hade aldrig sett det tidigare i andras dokumentärer,
så jag kunde se potentialen.
Efter ett par dagar kom vi till Memory Cove och Alf sa:
"Jag har fångat och sett en hel del hajar här."
Så han började droppa valolja.
Vi vaknade på morgonen och såg stora hajar.
Den första gången jag såg dem reste sig håret i nacken på mig,
för det var en så stor haj.
Jösses! Den hajen ser elak ut.
Ron satt faktiskt i aktern och filmade.
Han såg ubåtar med tänder.
Jag tänkte att det var ett väldigt imponerande djur.
Jag har något unikt här.
Det är som att gilla ett lejon, antar jag. Det är en speciell best.
Jag hatar att säga det, men efter det handlade det bara om att döda, döda, döda.
Under den resan trodde Alf att det var hans plikt
att fånga och döda så många hajar han kunde och vi fick ombord
fem stycken vithajar som var tre-fyra meter långa.
Det var faktiskt första gången jag började inse att…
…de här stora, otroliga djuren
dödas och… förloras för evigt.
Jag tyckte att det var sorgligt.
Det förändrade sättet jag såg på världen och på spjutfiske.
Efter det sa Ron: "Att döda fiskar gör mig ledsen.
Jag tänker inte göra det mer."
Vi lade ner våra spjut och tävlade aldrig igen.
Vi sa: "Från och med nu ska jag bara rikta min kamera mot dem."
Det var en personlig uppenbarelse som ledde till den förändringen.
Den erfarenheten övertygade dem.
De såg det med egna ögon.
MARINFORSKARE
Jag beundrar det.
Vi sålde mer och mer film för tv.
De köpte inte vilken undervattensfilm som helst.
De ville ha farliga havsdjur. Eller djur de trodde var farliga.
De ville ha dramatik.
Om jag kunde vara med på film och flaxa omkring bland dessa varelser
var det ännu bättre.
Valerie dök ner och plockade upp något, tog med det upp och lekte med det.
Det var anmärkningsvärt.
Den här vackra australienskan gjorde alla möjliga galna saker
som ingen ska kunna göra.
Ron bad mig ofta att göra väldigt farliga saker.
Ibland kallade han mig "Gör-ett-försök-Valerie",
oavsett om jag lagade en ny maträtt eller…
…om jag dök med hajar.
Jag skulle inte säga att jag trodde att jag var en Bondbrud.
Allt jag gjorde var för att tjäna pengar.
Ron ville alltid ha ny kamerautrustning.
Han gjorde sina egna kamerahus, han var ett geni.
Den skickligaste man jag någonsin träffat.
Vi gjorde allt vi kunde för att leva på det vi älskade att göra.
Ska jag mata de små fiskarna eller ska jag
spara till den stora forellen?
Det finns inte så många småfiskar.
Vi får leta efter de små gula snäckorna.
På 1960-talet fanns det ett litet antal personer i världen
som filmade under vattnet.
Hans Hass i Tyskland.
Stan Waterman i USA.
Cousteau i södra Frankrike.
Vi såg Jacques Cousteau på tv.
Han fick mycket pengar av den franska staten
och han hade många som hjälpte honom.
Vi hade inget av det.
Vi kopierade kapten Jacques gällande en sak.
Han bar alltid en röd basker.
Så jag bar alltid ett färgglatt hårband, det var mitt kännetecken.
Paret Taylor gjorde sin grej.
De ägde och utforskade den marina miljön på egen hand.
Det var bara Ron och Valerie.
Det här var guldåldern för ny undervattensinformation.
Väldigt lite var känt om hajar runt om i världen på den tiden.
Man kunde se dem från båten.
Man kunde skära itu dem och studera alltihop.
Det var som: "Åh, den gör så här". Och så var man en bra forskare.
Men man hade fortfarande inte sett den röra sig under vattnet.
Den första vithajen jag såg var som ett godståg som kom ut ur dimman.
Den var magnifik.
DYKARE I VATTNET VAR FÖRSIKTIG
MAX 5 KNOP INOM 100 METER FRÅN FLAGGORNA
Efter det missade jag aldrig chansen att åka ut och se hajar.
Jag tyckte att de var så spännande och den lilla plåtbåten
är en sorts frihet man har ute på havet.
Hela världen är din.
Vi funderade alltid båda två på sätt att hitta områden med hajar.
Marion Reef ligger mitt i Korallhavet. En fiskare kände till det.
Han sa: "Det finns massor av hajar där ute."
Vi tog med oss bete och insåg att det var en bra plats att filma på.
Vi lärde känna dem bättre än de flesta andra djur.
Året därpå åkte vi tillbaka och redan innan vi ankrade
kom hajarna till vår båt.
De kände igen ljudet av den.
De visste att det fanns mat och vi förstod att en haj kan lära sig.
Om man vill kan man snabbt lära dem ett enkelt trick.
Jag visste vad som skulle bli en bra bild. Jag var fotograf.
Det var vacker, rosa korall och jag visste att solen skulle gå ner.
Jag började vifta med en matbit framför korallen.
En korallhaj kom direkt och jag slog till honom på nosen.
Han fick inte maten.
Till slut simmade han över den rosa korallen och fick maten.
Jag gjorde det två gånger och han förstod att om han simmade över korallen
i en viss riktning fick han en matbit, en liten fiskbit bara.
Och det fungerade. Det fungerade.
Bilden blev exakt som jag planerat.
De lär sig. Snabbare än man kan lära en hund.
Hon hade modet att möta en art
som vi inte visste mycket om på den tiden. Hon knöt an med naturen.
Hon kunde dela sina erfarenheter och äventyr med allmänheten.
Hon hjälpte alla, även oss,
för hon visade oss vad hon gjorde
när vi historiskt sett försökte hålla oss undan dem. Det gjorde inte hon.
Hon var den som tog sig nära. Hon följde efter den och fascinerades av
att få se att det inte handlar om hur den ser ut, utan hur den beter sig.
Sen fick vi vår stora chans.
Blue Water, White Death var en film,
påhittad av Peter Gimbel, en amerikan.
Han var fascinerad av hajar.
Han ville göra en långfilm.
Peter hade sett två av Rons dokumentärer.
Han visste att vi kunde jobba med hajar.
Vi letade efter djuret som jag tror anses vara
det farligaste rovdjuret i världen.
FARA FÖRBJUDET ATT BADA
Peter Gimbel tog med oss för att säkerställa att någon där
visste hur man handskas med dessa bestar.
Han gav oss, Ron och mig, våra livs äventyr.
Vi gav oss av till Sydafrika och vi följde en valfångstflotta
för de berättade att enorma vithajar kom in
för att äta de harpunerade valarna.
Hur långt framför oss är de andra fartygen nu?
Ungefär…
Som undervattensfotograf såg jag bara ett underbart äventyr…
PIONJÄR INOM UNDERVATTENSFILM
…som tog oss till Indiska oceanen i jakt på vithajen.
Jag tror att Peter, Ron, Valerie och jag successivt förstod att vi skulle
begränsa det till hajar, den karisma de hade.
Blue Water, White Death var förmodligen den första filmen i sitt slag.
Att det fanns en vacker, blond kvinna bland alla karlar…
PROFFSFOTOGRAF & VÄN
Cylindern längst bort först. Vi slår av den här och på den.
-Så jag… -Ja.
Hon fick förtjäna sin plats på båten.
Jag har båda.
-Vilken kamera rullar, Ron? -Den här.
Det är en haj under fören!
Vänta, där är en till.
Där är en till! Där är en till. Det är fyra där nere nu.
Fyra hajar. Den andra är borta.
Som att försöka räkna höns.
Med den här mängden mat i vattnet förväntar vi oss en vithaj…
FILMSKAPAREN PETER GIMBELS RÖST
…men den kommer inte.
Men andra hajar kom upp från djupet.
Vi såg aldrig botten, det fanns ingen mark.
Vi hade aldrig träffat på årfenhajar förut.
Det är den hajart som står för fler dödsfall bland människor
än alla andra hajar i världen tillsammans.
Tanken på att ta sig ner i vattnet, utanför buren,
bland alla de där hajarna var ganska överväldigande.
Men vi trodde att vi skulle komma undan med det.
När det bestämdes att vi skulle lämna buren tänkte jag:
"Jaha, då dör vi. Nu dör vi."
Jag tänkte aldrig att jag inte skulle göra det.
Carcharhinus longimanus, det är den
som tar 200 personer i vattnet efter att ett skepp sjunker. De kommer i flock.
Vi hade märkt att innan de biter valen, även om den inte var död,
knuffade hajen till den två-tre gånger, och sedan bet den.
Vi tänkte att hajen skulle knuffa till oss innan den bet,
och om vi knuffade tillbaka hårt kunde vi få en plats i flocken.
Kameramännen hade enorma kamerahus av metall.
Jag hade en pinne.
Vi dök in i en annan värld.
En värld som fanns för 20 miljoner år sen.
Vi accepterades som andra havsdjur som skulle äta av valen…
…men endast efter att vi hade skapat en plats i flocken.
För vissa verkade det bara dumdristigt, det de gjorde.
Men vad de gjorde i slutändan var att förse oss med bevis
att om vi sköter vårt, så sköter de sitt. Det är ömsesidig respekt.
Ni har ingen aning! Ni kan inte ana!
Det var fantastiskt! Allt hände!
De attackerade valen och blodet var överallt.
Stan och Peter var långt borta, omringade av hajar och…
Det måste ha varit ett dussin hajar som kom emot dem på en gång,
och som Peter sa, han höll bara fingret på knappen och snurrade i cirklar.
Det enda han kunde göra.
De var givetvis upprymda när de kom upp från de dyken
eftersom de inte visste…
UNDERVATTENSFILMARE
…om de skulle överleva.
På den tiden dök inte folk med hajar.
Men när man ser filmerna med ett hundratal enorma årfenhajar…
Det skulle inte hända i dag. Det finns inte tillräckligt med hajar.
De filmerna visar nog ett historiskt dokument
av vad som fanns då. Det är oerhört värdefullt.
Vi letar fortfarande efter vithajen.
Jag är ledsen, men jag kan inte acceptera det ni tror.
Jag tror att vi kan locka hit en vithaj.
Ron och jag försökte säga vart vi skulle. Vi visste att vi var på fel plats.
Hej raring. Hej sötnos.
Peter lyssnade till slut. Vi åkte till Sydaustralien allihop.
Här kommer den nu! Där är den! Vithajen!
-Den måste vara 3,5 meter. -Ja.
Det är en vithaj!
Publiken älskar förstås fara.
Jag sa ju att du skulle få den. Jag visste det.
Lägg även till en vacker kvinna.
DYKARE
Tillsammans blir de en framgångsrik dokumentär.
JAKTEN PÅ VITHAJ
Slit sönder den!
SÖKER EFTER VITHAJ DRAMATISK JAKT PÅ GÄCKANDE MÖRDARHAJ
Jag insåg inte hur stor filmen skulle bli.
HAJAR! AV DAVID STERRITT
Här kommer den nu… Rakt mot buren!
Gimbel är nog jublande glad nu.
PÅ SPANING EFTER VITHAJ
Det fanns något genialt med att göra filmen.
PIONJÄR INOM DYKTURER
Valerie satte standarden genom att vara den första glamorösa kvinnan
som åkte ut på de här farliga äventyren. Jag fastnade direkt.
Tillbaka in, Ron! Din dumsnut.
Vad gjorde han utanför buren?
-Var är han? -Kolla där.
Uppepå buren.
Jag kommer från en liten by i Wales. Polismannen i byn
hade affischer av henne på sin vägg som barn.
Det var världsomfattande! Hon var verkligen där ute.
In med dig, Valerie. In med händerna i buren.
Valerie i Blue Water, White Death. Hon var en uppenbarelse för mig.
Hon var stark.
Det fanns inga dykare nånstans som inte hade sett Blue Water, White Death.
Bland dem fanns en dykare vid namn Peter Benchley.
Valerie och Ron var definitivt Peters idoler.
Han kände till spänningen med hajar.
Peter hade en idé om en roman om en fisk.
ÄNKA TILL PETER BENCHLEY
Jag sa: "Jag tror inte att det kommer att funka."
Universal Pictures gav oss en bok av Peter Benchley som hette Hajen.
HAJEN
De skickade oss korrekturen och ett brev där det stod:
"Tror ni att historien kan bli en bra spelfilm?"
Vi läste den båda två och Ron skrev tillbaka: "Ja."
Hjälp, snälla!
Det var ingen båtolycka och det var inte Jack Uppskäraren.
Det var en haj.
Hajen var vårt första, stora Hollywood-kontrakt.
Ron sa: "Jag måste göra ett bra jobb, det kan vara viktigt."
De hade redan bestämt att Steven Spielberg skulle regissera.
Han sa: "Fixa filmerna med vithajar först."
VÄLKOMMEN TILL PORT LINCOLN
Vi hade gjort det så ofta förut, åkt ut och försökt få en haj att prestera.
Jag var rätt stolt att bli ombedd att ordna en stor expedition.
KOORDINATOR
Jag var rätt ung då och ganska upprymd.
Peter skrev i Hajen att själva hajen var stor, nästan fem meter lång.
Givetvis beslutade Spielberg sig för att göra den till en 7,5 meter lång haj.
Det ledde till en massa diskussioner mellan Universal och Ron,
fram och tillbaka. Steven Spielberg var väldigt ung.
Det var hans andra storfilm. Han såg ut som en tonåring enligt mig.
Jag sa: "Steven, vi har ett problem.
Våra vithajar är knappt fyra meter långa."
Han sa: "Ingen fara. Vi skickar ner en kort kille och små burar."
Allt vi filmade var i mindre storlek för att få hajarna att se större ut.
Skippy var båten jag använde för att dyka efter havsöron.
Vi använde min lilla båt som ersättare för båten i Hajen-filmen.
Du behöver en större båt.
De skickade ut en kort kille vid namn Carl Rizzo.
Han var kort, perfekt storlek.
Han brukade jobba som ersättare för barn som skulle rida på hästar och så.
Den här lilla killen kom fram till mig och sa:
"När de pumpar in syret i en, ska man suga in det eller trycks det in?"
Då förstod jag direkt att han inte hade aning om hur man dyker.
Han var allergisk mot solen, han var allergisk mot saltvatten
och han var väldigt allergisk mot hajar.
Jag minns att när han såg sin första vithaj blev han väldigt nervös.
Han tittade på den stora saken som simmade bakom båten
och han sa: "Jag borde ha bett om mer pengar."
Får jag honom tillräckligt nära buren kan jag nå munnen…
Hajen kommer att slita sönder buren!
Har du några bättre förslag?
Jag är i den lilla båten som kollar till honom.
Jag firar ner honom med vinschen.
När Carl såg vithajarna som simmade runt blev han skräckslagen.
Regissören skrek: "Få upp Carl fort. Han drunknar!"
Jag firade upp honom och sa:
"Vad är det för fel?"
Han svarade: "Min mask. Min mask fylldes med vatten."
Det var hans motvilja som räddade hans liv.
Jag var ungefär tio meter ner och filmade uppåt.
Det var en haj där och jag tänkte: "Varför är inte Carl i buren?"
Rodney skulle just ta upp honom och släppa ner honom.
Då kom hajen och knuffade till buren.
Då fastnade huvudet i remmarna.
Dra upp honom! Upp!
Jag plockade upp 16 mm-kameran och filmade det.
När vi filmade i Australien med vithajarna…
REGISSÖR, HAJEN
…hoppade en vithaj upp i båten med buren.
Ett hemskt knakande ljud lät. En bit av däcket,
där vinschen satt fast på båten, gick av.
Den kommer undan!
Jag såg Rodney dra undan Carl.
I käften som kan stänga och trycka till
med en kraft på 21 ton per kvadrattum, fick hajen tag på buren.
Sen lodade den med buren.
Allt gick av och for ner förbi mig.
Hajen kom loss och simmade iväg. Det var vad vi kallar ett bra uppträdande.
Det var inte med i manus, men de behöll det för det var så bra.
Hur fick ni hajar att göra så?
Hur fick de en haj att göra allt på beställning?
Bäst att vi inte avslöjar hemligheten.
Man måste träna med dem
i minst tre veckor innan man filmar.
HAJEN
När Hajen kom 1975 ansågs den vara Hollywoods första dundersuccé.
Har du sett Hajen?
Vem har inte sett Hajen?
En berättelse om en blodtörstig vithaj på vift.
Vi hade ingen aning…
FILMEN MAN MÅSTE SE!
…att folk skulle stå i långa köer för att se den.
Kön är 12 personer bred
-och sträcker sig runt kvarteret. -Ja.
-Helt enkelt underbart. -Ja.
Ron och Valerie Taylor! Ja!
Den var mycket välgjord.
Vi förväntade oss inte det här, den här reaktionen.
Vi trodde att det skulle bli en undermålig Hollywood-film
som nästan ingen skulle se.
Den har redan dragit in mer pengar än någon annan spelfilm.
Jag flög ut ur stolen som alla andra
eftersom hela salongen exploderar av förskräckelse.
En del ser nu inbillade hajar varje gång de är nära vatten.
Folk kommer alltid och frågar oss i tornet: "Är det Hajen? Eller så."
Jag är för ung för att dö.
GÅ INTE NÄRA VATTNET
Jag vet inte hur många som har sagt:
"Ska du dyka i havet? Det finns massor av hajar där!"
När jag såg Hajen blev jag helt förkrossad för jag sa:
"Ingen kommer att vilja vara i havet."
Hajen är en påhittad historia.
Det förbluffade inte bara Ron och mig, utan även Universal,
Richard Zanuck och David Brown, att publiken trodde på den.
Haj!
Vi blev så häpna. Man går inte omkring i New York och oroar sig för King Kong.
Det måste finnas en instinktiv, omedveten rädsla för att bli uppäten levande.
Le, din jävla…
Men Hajen ledde till ett bakslag.
Det jag ångrar är att folk började döda hajar överallt.
MASSOR AV BÅTAR DELTAR I HAJTÄVLING
Det gjorde oss väldigt upprörda.
Vilken bjässe!
Valerie och Ron Taylor, de stora filmskaparna och dykarna från Australien,
ringde och sa: "Folk åker ut och slaktar hajar
för att bevisa att de är fåniga machomän."
FÖRFATTARE TILL HAJEN
"Hajar dödas till höger och vänster. Vi är oroliga att vissa arter är i fara."
Peter Benchley sa att han aldrig hade skrivit boken
om han hade känt till efterdyningarna.
Folk som såg filmen Hajen är rädda för hajar.
Har vi skäl att vara rädda?
Man ska vara försiktig,
men man går inte runt och är rädd för bilar.
Universal tog Ron och mig till USA. Vi reste runt till varje intervjuprogram
och berättade för folk att hajar inte är som hajen i filmen.
En intressant poäng är att inte alla hajar är farliga.
Ni säger att hajar inte är farliga, men ni deltog i två filmer
som porträtterar hajar som väldigt farliga.
Hur rättfärdigar ni det?
Vi har blivit kritiserade för att visa hajar som människoätare och farliga.
Men Hajen är faktiskt en påhittad film, men den är så realistiskt gjord
att folk verkar tro att hajar är farliga.
Folk ska inte hålla sig undan stranden
för att de är rädda för hajattacker.
Det är större sannolikhet att de bryter benet på väg till stranden
än att bli attackerad i vattnet.
Ron och Valerie Taylor, tack så mycket. Vi är snart tillbaka.
Hela käften. Tänderna trillar ut. Sätt dem på en guldkedja.
Gå på bio och se Hajen. Alla kommer tycka att du är grym.
Om det finns en haj i området och om simmaren håller sig relativt lugn,
så finns en god chans att hajen tänker:
"Den vill inte jag ha" och simmar iväg.
När man börjar få panik, då är det stor risk att bli biten.
När en haj biter vad gör den med resten av dig?
De flesta hajar släpper. De prövar med sina tänder.
Vi har färska tänder som nyss drogs ut från en haj.
Vi fick slut på hajtänder och hajkäftar.
Den är en mördarmaskin.
Det är farligare med en pool i trädgården. Visste du det?
Jag önskar att vi hade fler att sälja.
Jag tycker att de är skrämmande.
De lyssnade inte på mig. De brydde sig inte alls.
Dödandet fortsatte.
Det var det.
Och du då? Vad har du för dig?
Hajen gav alla hajar dåligt rykte.
Det finns över 400 hajarter i havet.
-Kom här. -Kanske fem eller sex av dem
är potentiellt farliga.
De flesta hajar är helt ofarliga, som sandtigerhajen.
Här är en sandtigerhaj som ser ut som ett vildsint djur.
Eftersom tänderna hänger ut från ansiktet
tänker folk: "Vi måste döda den hajen."
De utrotades helt längs Floridas kust.
Samma sak kunde ha hänt i Australien.
De slaktades, så jag började skriva brev.
Jag vädjade till politikerna.
Jag ville att sandtigerhajen skulle skyddas.
Som spjutfiskare hade jag dödat en sandtigerhaj…
…och nu ville jag rädda dem.
Jag måste rädda dem.
När jag väl får en idé ger jag inte upp.
Det finns inget som går upp mot att ha undervattensfilm och visa:
"Se här, den är ofarlig. Den är som en hund."
Jag låg på, låg på och låg på.
Det lyckades. Nu är den skyddad av lagen.
Det var den första hajen i världen som skyddades.
Valerie visade vägen.
En stor del av vad naturvård är i dag började
med de små sandtigerhajarna.
Valerie försökte förklara och dämpa okunnigheten
för att skapa en publik av hajälskare.
Vid ett tillfälle fastnade en haj i en kabel och de skar loss den.
När man ser en vithaj kämpa för sitt liv, då vill man rädda den.
Att bogsera en haj med stjärten först är något du och jag vore tveksamma till.
Men de tvekade inte. Det fanns en risk som de bortsåg från.
De hjälpte djuret på ren instinkt.
Det är ganska farligt.
Men den hajen visste exakt vad vi gjorde.
Inte ett tecken på aggressivitet. Vilket fantastiskt ögonblick.
Den simmade ut i havet och fångades av en fiskare fem månader senare.
Naturvård? Det finns inget sånt vad gäller mördarhajar,
för allmänheten inser att de är mördarhajar
och det är allt.
Vithajen är i stor fara.
Den är ett stort djur, de lever länge och de förökar sig sakta.
Jag har en mapp som är knappt 1,5 cm tjock med alla brev jag skrivit
för att få vithajen skyddad innan det är för sent.
Vet du vad de gör? De matar regeringen med skitsnack.
De säger att den är en utrotningshotad art.
De borde fängslas.
De enda hajarna han känner till, de enda hajarna han jobbar med,
och han gör det i säkerhet från aktern på sin båt,
är hajar som kämpar för att överleva.
De hajar han fångar försöker fly.
De vill leva. Vi skulle också försöka fly
och vilja leva om någon krokade våra munnar.
Det är sånt som mardrömmar består av.
Haj. Bara ordet är nog för att skrämma slag på folk.
Vithajen har ingen jämlike vad gäller att injaga skräck.
Anti-naturvårdare kallar hajar för "Guds misstag".
Det är bara struntprat.
De har funnits i miljontals år. Det är inget misstag.
Dygnet runt är de ute på jakt…
Jag tror inte att en haj simmar runt och tänker:
"Där är en människa som jag ska äta upp."
De tänker inte så.
Det blir ett stort problem.
Ron och jag bestämde oss för att visa allmänheten
att hajar inte var ute efter oss.
Jag fick en idé om skyddsutrustning 1967 när jag såg en yrkesdykare
som skyddade händerna med slakthandskar.
Ron tog ett beslut att vi skulle vara hajbete.
Marinbiologen Jeremiah Sullivan
har rest från USA för att vara med.
På den tiden, var jag bara en ung student.
Jag studerade hajarnas sensoriska system som marinbiolog.
Hajdräkten gav oss möjligheten att göra sådant
som aldrig hade gjorts tidigare för att lära oss något.
Allt man gör i livet är en kalkylerad risk.
Man kan bränna sig på en kopp te.
Om han bara bet mig istället för fisken
vore det ett bra sätt att testa dräktens skyddande egenskaper.
När jag hörde talas om Rons och Valeries önskan att testa teorin
att det är väldigt farligt att vara i vattnet, punkt slut,
för att det finns hajar, punkt slut, som kommer att äta upp dig, punkt slut.
Ron och Valerie ville visa att det inte är så.
Man kan själv agera bete. "Kom och ta mig."
De var tvungna… Hajarna var tvungna att uppmuntras.
Vi vet fortfarande inte vad som händer när hajen biter till.
Jag visste vad som skulle kunna hända, men nu var det på riktigt.
Den vetenskapliga åsikten var att kraften i hajens käkar är enorm.
Hajexperten Eugenie Clark
sa att det borde finnas avtryck från maskorna på mitt skelett.
Hajar har inte kraften att krossa något.
Det är en missuppfattning.
Vi visste hur de brukade bita.
De förlitar sig på den vassa delen av tänderna.
De försöker såga sig igenom metallen och inget händer.
De kan inte få in något. Det bevisade vi med dräkten.
Redaktörerna på National Geographic vill använda storyn.
De skickade den till några amerikanska hajexperter.
De avslog den som en bluff.
Men sedan visade vi vår film för redaktörerna.
Redaktörerna insåg att experterna hade fel.
HAJARNAS KÄFTKROSS
Redaktörerna gav sina referenser bakläxa.
Under 40 år har de tillverkat de här på kommersiell nivå.
Nu finns en global industri för hajdykning värd en miljard dollar per år
som, till en viss grad, har byggts upp utifrån informationen
som samlades när Ron, Val och jag började leka med dräkterna
för länge sedan.
Den var strålande för blåhajar. Då såg man dem varje dag.
De är trevliga hajar. Alla som bet mig är döda nu.
Deras fenor skars av.
De är borta, de förtjänade det inte.
Det finns en stor marknad för hajar.
Enorma mängder hajfenor skärs av.
Man kan bara inte fortsätta ta något om man inte ersätter det.
Under de senaste tjugo åren… Med den allt större kinesiska medelklassen
och allt större konsumtion av hajfenssoppa,
dödades 100 miljoner hajar varje år under tjugo års tid.
Hajar är en del av livets väv. Vi har bara lagt oss i.
Det är fruktansvärt att döda ett vackert, vilt djur för dess fena.
Precis som när man dödar en elefant för betarna eller tigern för pälsen.
Man kan inte förvänta sig av fiskare på en liten ö att inte fånga hajar för fenor
och sälja dem till kinesiska handlare. De får bra betalt.
Jag brukade gå ombord på båtar där man tog hajfenorna och tog bilderna .
En dag kommer det vara väldigt få hajar kvar.
De här bilderna är bevis på var de tog vägen.
Bilder på hajar. Massor. Hajar, hajar, hajar.
Vi har bara tio procent av alla hajar kvar.
Allt handlar om kunskap, som leder till omsorg.
Kom igen. De är magnifika varelser. De är alla individer.
Se där.
De förtjänar vår respekt.
Här är en av mina gamla bilder som jag tycker om.
Vi måste bara tänka annorlunda.
Se hur han ler. Ett stort leende.
Det enda sättet att sätta stopp för total decimering
är att skapa enorma marina nationalparker där man inte får ta något.
Under en lång tid kunde vi garantera att det fanns vithajar
utanför Port Lincoln i Sydaustralien.
Hej, små hajar!
Här uppe.
Där är en annan! Det är säkert Maria.
Fenor i vattnet.
Får jag se. Det är nog Maria.
Hon skulle vilja att hela världen var skyddad om hon hade möjligheten.
Raring. Kom här.
Haj…
Men särskilt i Sydaustralien har det varit en stor del av hennes liv.
-Välkommen tillbaka. -Skynda! Hon kommer tillbaka.
Skynda, hon kommer tillbaka.
Och vithajar… Jag tror Valerie skulle kedja fast sig vid en bur
om hon trodde att någon skulle döda någon i onödan.
Bara för att visa: "Den kommer inte att skada mig."
Jag ville visa att alla hajar har olika personligheter.
Jag har aldrig sett någon mata en vithaj med händerna,
från aktern på en båt.
Det var tre hajar där. Och en var väldigt rar.
Jag ville ge den snälla hajen, en pojkhaj, min fisk.
Mark, min brorson, var så orolig. Han höll fast i min tröja och jag tänkte:
"Det där hjälper inget.
Om hajen tar tag i mig, står du bara kvar med tröjan i handen."
Säg inte att de inte har personlighet. För det har de.
Vi behöver folk som Valerie där ute som gör sådant.
Hon försökte att, via regeringen, få området skyddat.
Tack och lov blev det så.
Området fick namnet Ron and Valerie Taylor Marine Park.
Det är ironiskt att samma plats där de filmade Hajen
nu är en plats där vithajen är skyddad.
När vi gjorde vår första hajfilm sa Ron:
"Nu har vi gjort en hajfilm, dags att göra något annat."
Vi fortsatte göra dem.
Vi hade inte kunnat leva på att göra samma sak med en fjäril.
Det hade krävt en rejäl fjäril.
Vårt äktenskap var ett slags äventyr.
Ron tyckte om när jag var framför kameran.
Han tyckte om när jag dök med honom.
Det handlar inte bara om att älska någon… Man kan älska massor av saker.
Det finns all slags kärlek.
Han mådde inte särskilt bra. Han gick till vår läkare.
Läkaren sa att han hade akut myeloisk leukemi.
Han sa att den sjukdomen alltid är dödlig.
Jag gör mig redo för nattdykning. Jag gillar det.
Det är intressant för man ser varelser på natten
som man inte ser på dagen.
Okej, lycka till! Lär er massor!
Hej då!
Man ser aldrig Valerie vara rädd för något.
Hon visste att han skulle dö. Men hon erkände det inte.
Jag trodde aldrig att Ron skulle dö.
Jag såg på den vackra mannen och tänkte: "Han kan inte dö."
Han var rätt vacker… tyckte jag.
Ron Taylor och hans fru Valerie gav upp jakt för att bli kända
för sin hängivenhet till marin naturvård.
Mr Taylor dog fridfullt på ett privat sjukhus
nära sitt hem i Sydney i morse.
Jag saknar honom. Jag saknar honom så mycket. Han var allt.
Jag saknar mest att krypa intill honom i sängen.
Nu lägger jag mig utan Ron.
Det är ensamt. Jag tar en kudde.
Jag lägger den på min vänstra sida.
Ron och jag dök sista gången tillsammans i Fiji med tjurhajar.
Det var speciellt.
-Hallå. -Hej. Bula.
-Bula. -Bula.
Jag vet att det stundtals har varit svårt
för henne att dyka på platser där hon har dykt med Ron.
Hon sa att hon nog aldrig skulle åka tillbaka.
FILMPRODUCENT & VÄN
Det är många minnen inblandade.
Ron och Valerie var bidragande till att sätta igång
den stora framgångssagan om naturvård.
De blev väldigt involverade i lokalsamhället.
På grund av överfiske fanns det ett helt dött rev utan fiskar.
Över tid, genom att mata hajarna, är det den enda platsen jag känner till
där man med stor sannolikhet kan se upp till 80–100 tjurhajar.
-Ben! -Hej!
-Hur mår du? -Bra.
Välkommen hem.
-Tack så mycket. -Tack ska du ha.
MARINBIOLOG & DYKARKOMPIS
Hur var resan?
-Okej. Ska du ta hand om mig? -Det ska jag.
Du kommer tycka att det är svårt.
-Varför det? -Jag är så gammal.
-Nej. -Jag har ont.
Jag är fortfarande ung.
Bra, det gillar jag.
Och du är väldigt stark ser jag.
Tack så mycket.
Jag förstår att du är… Du har en fin våtdräkt, eller hur?
Jag har en rosa våtdräkt, men jag…
-Wow. -…har skadat axeln.
Jag får inte på mig den.
-Så synd. -Bäst att jag gör mig redo.
Mina fingrar. Stackars gamla fingrar.
Koncentrera dig.
Aj. Ingen fara. Det är okej.
Varje dyk har potential att bli ett stort äventyr.
Folk tror att man är tokig, men inte då.
Det är något många skulle vilja göra, men är för rädda.
Jag antar att det finns en risk att en haj gör ett misstag,
men det är vad det vore. Ett misstag.
God morgon, Valerie!
-G'day! -God morgon!
-God morgon, Valerie.
-Michael! -Ja.
Raring!
-Hur mår du? -Jag har saknat dig!
Byn som äger revet skyddar hajarna.
De vaktar det som den sällsynta juvel det är.
Det har gjort byn mycket rikare och skapat jobb åt byborna.
Vi kommer förmodligen att få se tjurhajar komma härifrån.
De tar tonfiskhuvudena ovanför oss.
Det här är vår favoritdel.
Försiktigt nu.
Förlåt. Förlåt, raring.
Så där ja. Allt är på.
Ja.
Jag är klar, tänka sig Nej, det är jag inte.
Okej, så där ja.
Tack.
-Någon måste få upp mig. -Det finns tre stora fijianer här!
-Det gillar jag! -Okej!
Bra luft. Gott om luft.
-Jag hoppar. -Över här.
Naturen skapade det perfekta djuret.
Det undret har aldrig försvunnit.
Det är en överlevare sedan lång tid tillbaka.
Under vattnet är det fantastiskt.
Det är en underbar känsla, som så många inte kan förstå
för de tror att det är fullt med faror, vilket det inte är.
Jag kommer förmodligen dyka när jag sitter i rullstol.
Det finns ingen tyngdkraft. Jag kan flyga.
-Hej. -Hej.
Det är ett fantastiskt område där nere.
Det är det verkligen.
Väldigt rikt. Underbara koraller.
En haj knuffade till mig. Hoppas att de fick med det.
Såg ni hajen som knuffade till mig?
Ja. En fin uppvisning.
-Den menade det inte. -Ja.
Det var bara stjärten.
En del av dem kände nog igen dig.
-Jag tror det. -Du var så nära.
De simmade närmare.
Jag känner ju dem. Jag har känt dem en lång tid.
Ingen kan göra allt. Och Valerie har gjort betydligt mer än sin beskärda del.
Men det finns hopp.
Allt vi behöver göra är att se på Valerie och säga:
"Kolla vad hon har gjort. Varför inte du?"
Hur som helst… skål för hajarna!
TACK TILL VALERIE MAY TAYLOR
STORT TACK TILL FAMILJERNA TAYLOR OCH HEIGHES FÖR DERAS STÖD
OCH ENGAGEMANG I SKAPANDET AV DENNA FILM
FÖRUTOM HAJAR INGÅR FÖLJANDE I VALERIE TAYLORS MARINA NATURVÅRD:
STORA BARRIÄRREVET, POTATO COD (GROUPER) & AUSTRALISK PÄLSSÄL
VI ERKÄNNER DE TRADITIONELLA VÅRDARNA AV DEN MARK DÄR VI SKAPADE FILMEN
VI VISAR VÅR RESPEKT FÖR DE ÄLDRE I DÅTID, NUTID OCH FRAMTID
ALL RESPEKT TILL URSPRUNGSBEFOLKNINGEN OCH ÖBORNA I TORRES SUND
GENOM ATT SE FILMEN LAGLIGT STÖTTAR DU DE TUSENTALS PERSONER SOM LISTAS NEDAN
Undertexter: Daniella Falkman Twedmark