Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Jos se päättää hyökätä, kaikki toivo on mennyt.
Kyseessä on täydellinen moottori, syömäkone.
Tällaiset hirviöt saapuivat hallitsemaan meriä noin 350 miljoonaa vuotta sitten.
Yksikään eläin ei ole ollut samanlainen!
Sen voima ja aggressiivisuus on uskomatonta.
Muinaiset intiaanit käyttivät sen hampaita nuolenkärkinä.
...pedosta, joka on yhä irrallaan.
Tiedän, miltä hai näyttää. Olen nähnyt hain läheltä.
Sinulle on hommia. Paniikki on käsillä.
Hai voittaa aina.
Pyjama.
Vaihtopaita.
Nyt olen valmis lähtemään Fidžille.
Laitan pinkin märkäpuvun härkähaita varten.
Käytin sitä alkuaikoina, mutta sitten pyydettiin,
etten laittaisi sitä enää. Erotuin liikaa, ja härkähait huomasivat sen.
Minusta se oli hyvä asia, mutta ilmeisesti ei ole.
Odotan sitä innolla, sillä tapaan monta hyvää ystävää.
En ole nähnyt niitä yli vuoteen.
Yleensä nousen vedestä riemusta kiljuen.
Hyppelen ympäriinsä ja sanon: "Ihanaa." Ja se onkin.
Ja ehkä... ehkä olen vähän outo, mutta minusta on ihanaa -
mennä pinnan alle.
Tykkään nähdä ison härkähain tässä. Tekemässä näin.
Entä sukelluskalastus, menestyitkö siinä?
Olin siinä aika hyvä. Niin hyvä kuin tyttö voi olla.
Yhtenä päivänä -
paikalle tuli hai ja säikäytti meidät pois.
Se on aika jännittävää.
Niillä ei ole käsiä.
Ne tuntevat kuonollaan tai harvoissa tapauksissa hampaillaan.
Valilla on pieni kuhmu leuassaan. Hän sanoi, että se on hainhammas.
Tunnen sen siellä. Se on kivulias.
Valerie, kiitos että tulit.
Olet kertonut meille jo vuosia, että hait ovat mukavia veikkoja.
Olen edelleen samaa mieltä.
Oletko tosissasi, kun vertaat haita koiriin?
Kyllä, hait ovat samanlaisia kuin muutkin eläimet.
Kun ne oppii tuntemaan ja niitä ymmärtää,
asenne niitä kohtaan muuttuu.
On kaikenlaisia koiria ja kaikenlaisia haita.
SUKELTAJA ALAPUOLELLA VAROKAA
Vaaralliset koirat purevat ja tappavat luultavasti enemmän ihmisiä -
kuin vaaralliset hait.
Tiedämme hyvin vähän siitä, mitä meressä on.
Valerie oli yksi pioneereista.
Hänen nimensä yhdistettiin vain haihin, haihin ja haihin.
SUKELTAJA, JACQUESIN POIKA
Hän teki silti paljon muutakin.
Suurin osa meistä pelkäsi...
No, emme pelänneet, mutta olimme aina varuillamme,
kun näimme haiparven.
MERIBIOLOGI
Valerie ei ollut. Hän ajatteli vain, että siitä tulisi hauskaa.
Ihmisillä oli paljon rohkeita väitteitä haista -
ja siitä, miten vaarallisia ne ovat.
Siinä vaiheessa Valerie oli ainut,
jonka mielestä haiden kanssa saattoi leikkiä.
Hän oli edellä kaikkia muita.
Ensimmäisen kerran kun näin veden alla,
olin 14-vuotias -
ja näin ruskolevää.
Minusta se oli upeaa.
Se liikkui eestaas ja eestaas.
Halusin nähdä lisää.
Liu'uin veteen maailmasta,
jonka me kaikki tunnemme.
Astuin aivan toiseen maailmaan.
Se oli täysin erilainen ja outo maailma.
En ollut osa sitä maailmaa, olin vain vierailija.
Se taisi olla kaiken alku.
Isälläni oli vatsahaavoja, ja hänen oli helppo syödä kalaa.
Halusin miellyttää vanhempiani ja aloitin sukelluskalastuksen.
Olin siinä oikein hyvä.
Viisikymmentäluvulla merissä oli niin paljon elämää, että opin metsästämään.
Opin vaanimaan kaloja pidättämällä hengitystä.
Ensimmäinen näkemäni hai oli hietahai.
Olin aivan kauhuissani ja odotin sen hyökkäävän kimppuuni.
Pääsimme pois aivan kunnossa. Tiesin vain, että hait ovat tappajia.
Briteissä loman voi pilata sää, mutta Australiassa sen tekevät hait.
Kukaan ei halua joutua hirviön hampaisiin.
Kun muistelen 50- ja 60-lukua, silloin sanottiin,
että "hyvä hai on kuollut hai".
PUHEENJOHTAJA, SHARK SAVERS
Siinä se.
Sataman ulkopuolella haita kalastetaan päivittäin.
Niinä aikoina emme tienneet kaikkea, mitä tiedämme tänään.
Luontoa pidettiin pimeänä ja pahana paikkana,
se liittyi jotenkin pimeään puoleen.
Sukelluskalastus oli hermostuttavaa, mutta se oli aina suuri seikkailu,
askel tuntemattomaan.
Ja aina kun kalastin, opin asiasta lisää.
Ymmärsin saalistani.
Lopulta liityin kalastuskerhoon. Se oli oikein jännittävää.
Sydneyssä oli lukuisia kerhoja.
Sukelluskalastus oli machomiesten laji.
Ensimmäisissä naisten kisoissa oli seitsemän naista.
Miehiä oli noin 700. Miehiä oli valtavasti.
No niin.
1950-luvulla kalastus oli hyvin miehinen laji.
Olen puhunut Valerien kanssa siitä, millaista oli -
olla nainen näin miehisen lajin parissa.
Koska asia oli niin, hänen piti olla pärjätäkseen vahvempi ja terävämpi,
parempi kuin kaikki muut.
Valerie oli kova luu. Hän oli varsinainen metsästäjätär.
Kiinnostavaa kyllä, suurin osa ympäristöaktivisteista -
aloitti metsästyksen parissa.
He olivat ainoita, jotka liikkuivat meressä.
Valerie on vastuussa pojan turvallisuudesta.
Hän näyttää, miten toimia vaarallisten haiden kanssa.
Tämä vaarallinen hai on suurin naissukeltajan -
koskaan tappama hai.
Olen tappanut vain yhden hain.
Toivon, etten olisi tehnyt sitä. Mutta en tiennyt, että se oli väärin.
Tekoani vain kehuttiin.
Tapoin paljon kaloja.
Ajattelimme, että meressä on valtavasti kalaa.
Sieltä saattoi vain ottaa, eikä se näkynyt missään.
Valerie Heighesin kaltainen tyttö tietää, että kun hän valmistautuu -
sukeltamaan, hänen pitää olla myös valmis puolustautumaan.
Vaara vaanii pinnan alla.
Kaikki äidit halusivat tytärtensä menevän naimisiin ja saavan lapsia.
Minulla ei ollut mitään lapsia vastaan.
Halusin tehdä muita asioita.
Halusin elää omanlaistani elämää.
Kun olin 12-vuotias, minulla diagnosoitiin polio,
lapsihalvaus.
Minulle sanottiin, että pääsisin kotiin vasta kun osasin kävellä.
Siellä oli kamalaa.
Minulle alettiin lähettää kirjoja, suuria klassikoita.
Lorna Doone, Aarresaari, Tom Sawyerin seikkailut ja Huckleberry Finn.
Rakastin niitä kirjoja ja luin niitä yhä uudestaan.
Luin Huckleberry Finnin niin monta kertaa. Sain seikkailla sen avulla mielessäni.
Olin jo päättänyt lähteä kotiin.
Kamppailin joka päivä.
Ja yhdeksän viikon päästä äiti tuli hakemaan minut.
Tein sen, vaikka minuun ei uskottu.
Olen kiitollinen siitä, etten halvaantunut loppuiäkseni.
Olin lukenut ne kirjat, ja näin maailmassa valtavasti mahdollisuuksia.
En tiennyt, miten saavuttaisin ne, mutta tiesin, että ne olivat olemassa.
Kukaan ei halua raataa lieden ääressä,
kaikkein vähiten merenneito Valerie Heyes.
Kaikki, jotka haluavat tulla merenneidon kuvaamaksi,
asettukaa vain jonoon.
Kun joku Valerien kaltainen tulee pinnan alle kameran kanssa,
kaikki komeimmat kaverit tarjoutuvat poseeraamaan.
Kerholla oli tapana järjestää retkiä.
Ron oli siellä, panin hänet merkille, koska olin nähnyt hänet kalastamassa.
Hän oli erilainen kuin muut miehet.
Silloin Ron oli voittanut neljä Australian mestaruutta ja maailmanmestaruuden.
Hän oli ihan paras.
Etsin seikkailua vedenalaisesta maailmasta.
RON TAYLORIN ÄÄNI
Minulla oli tapana ottaa 16-millinen kamerani esille -
kalastusporukassani. Testailin vain.
Olin paikalla ja hän kysyi minulta, olisinko mallina.
Olin todella imarreltu. Totta kai olisin.
Muistan selkeästi ensimmäisen kerran, kun kuvasin Valerieta veden alla.
Olin hyvin kiinnostunut Valeriesta, koska hän oli hyvin viehättävä.
Minulla oli vain hauskaa. Minä kai vain flirttailin.
Tein omat bikinini.
Ja sitten eräänä päivänä Ron sanoi: "Ostan sinulle uimapuvun."
Se oli keltainen.
Valerie oli minun laillani kiinnostunut vedenalaisesta elämästä.
Hän oli aggressiivinen, ei mikään nynny nainen.
Sitten me päätimme mennä naimisiin.
Minä olin naisten mestari, Ron maailmanmestari.
Me olimme alan huipulla.
Ron ja minä huomasimme, että kalan seivästäminen houkutteli usein haita.
Siihen aikaan sukeltajat vetivät perässään -
neljää tai viittä kalaa.
Nyt me tiedämme, että jos haluaa houkutella haita...
SUKELLUSKALASTUSMESTARI
...tarvitaan kalan verta, jota raahataan vedessä.
Eli me siis toimme haille syöttejä.
Olimme kauhuissamme kuullessamme Rodneyn haihyökkäyksestä. Hän oli ystävä!
Sain 495 tikkiä rintakehääni ja 94 käteeni.
Joka ikinen jänne, paitsi tämä, oli katki.
Ne piti ommella takaisin.
Toivotko voivasi jatkaa sukeltamista vielä joskus?
Kyllä minä vielä veteen pääsen, mutta en tiedä.
Tiesimme, että häntä oli purrut valkohai.
Innostuimme mahdollisuudesta kuvata tätä petoa.
Rodney keksi, että voisimme lähteä valkohairetkelle.
Totta kai halusin lähteä mukaan, mutta en päässyt.
Omistaja ja kapteeni ei halunnut naista kyytiin.
Rodney järjesti retken Alf Deanin kanssa.
Alf Dean oli valkohaiden pyytämisen maailmanmestari.
Siihen aikaan muut olivat kuvanneet muita haita.
Mutta ei ollut kuvia...
DIVE MAGAZINEN TOIMITTAJA
…elävistä valkohaista pinnan alla.
En ollut koskaan aiemmin nähnyt sitä muiden dokumenteissa.
Ymmärsin siis mahdollisuudet.
Parin päivän päästä pysähdyimme Memory Coveen ja Alf sanoi:
"Täällä olen nähnyt ja pyytänyt monta haita."
Hän laittoi valasöljyn valumaan.
Kun nousimme aamulla, näimme suuria haita.
Kun näin sen ensi kertaa, niskakarvani nousivat pystyyn,
sillä hai oli niin iso.
Jestas! Onpa ilkeän näköinen hai.
Ron istui veneen takana kuvaamassa -
ja näki sukellusveneitä, joilla oli hampaat.
Minusta se oli hyvin vaikuttava eläin.
Minusta se oli ainutlaatuista.
Vähän kuin tykkäisi leijonasta. Se on erityinen peto.
Sen jälkeen, tätä on ikävä sanoa, se oli yhtä teurastusta.
Sillä retkellä Alf koki velvollisuudekseen -
pyytää ja tappaa niin monta haita kuin pystyi, ja lopulta -
kyydissä oli viisi 3–4-metristä valkohaita.
Silloin tajusin ensi kertaa,
että olemme vain tappaneet -
nämä suuret, upeat eläimet.
Minusta se oli surullista.
Sen jälkeen näin maailman ja sukelluskalastuksen eri tavalla.
Sen jälkeen Ron sanoi, että kalojen tappaminen vaivasi häntä.
Hän ei halunnut tehdä sitä enää.
Laitoimme seipäät syrjään emmekä osallistuneet kisoihin enää ikinä.
Päätimme siitä lähtien käyttää kameraa aseena.
Muutos johtui henkilökohtaisesta heräämisestä.
Se perustui heidän omaan kokemukseensa.
Kukaan ei käskenyt heitä. He tajusivat asian itse.
TOHTORI SYLVIA EARLE MERITUTKIJA
Ihailen sitä.
Myimme yhä enemmän kuvamateriaalia televisioon.
He eivät ostaneet mitä hyvänsä vedenalaista kuvamateriaalia.
He halusivat nähdä vaarallisia merieläimiä. Mukamas vaarallisia.
He halusivat draamaa.
Jos minä olin mukana filmillä näiden olentojen keskellä,
niin sitä parempi.
Valerie meni pinnan alle ja otti käteensä ihan mitä hyvänsä.
Se oli hätkähdyttävää.
Kaunis, australialainen tyttö tekee kaikenlaista,
mihin kenenkään ei pitäisi pystyä.
Ron pyysi minua usein tekemään hyvin vaarallisia asioita.
Hän kutsui minua toisinaan "kokeilunhaluiseksi Valerieksi".
Kokeilin sitten uutta reseptiä -
tai sukelsin haiden parissa.
En sanoisi, että pidin itseäni Bond-tyttönä.
Kaikessa oli kyse rahan tienaamisesta.
Ron halusi aina uusia kuvaustarvikkeita.
Hän teki omat kotelonsa. Hän oli nero.
Sanoisin, että hän oli fiksuin koskaan tapaamani mies.
Teimme parhaamme elättääksemme itsemme sillä, mitä rakastimme.
Ruokinko niitä pikku kaloja -
vai säästänkö ne isoille?
Niitä pikku kaloja ei juuri ole.
Etsitään niitä pieniä keltaisia simpukoita.
Silloin 1960-luvulla maailmassa oli vain kourallinen ihmisiä,
jotka kuvasivat pinnan alla.
Saksassa oli Hans Hass.
Yhdysvalloissa Stan Waterman.
Etelä-Ranskassa Cousteau.
Näimme Jacques Cousteaun TV:ssä.
Hän oli saanut Ranskan valtiolta paljon rahaa.
Hänellä oli paljon apuvoimia.
Meillä ei ollut mitään sellaista.
Yksi asia, jonka kopioimme kapteeni Jacquesilta,
oli hänen punainen barettinsa.
Minulla oli aina värikäs hiusnauha. Se oli tavaramerkkini.
Taylorit tekivät omaa juttuaan.
He tutkivat merenalaista maailmaa itsekseen ja ottivat sen omakseen.
Vain he kaksi, Ron ja Valerie.
Se oli uuden meritietouden kulta-aikaa.
Haista tiedettiin siihen aikaan kovin vähän.
Haita voi katsella veneestä käsin.
Sen voi leikata kappaleiksi ja tutkia perin pohjin.
Sanottiin: "Näin se toimii." Ja tultiin huippututkijaksi.
Silti sitä ei ollut nähty veden alla.
Ensimmäinen näkemäni valkohai oli kuin sumun keskeltä saapuva tavarajuna.
Se oli upeaa.
SUKELTAJA ALAPUOLELLA VARO
NOPEUS KORKEINTAAN 5 SOLMUA
Sen jälkeen en ole jättänyt haireissuja väliin.
Ne olivat oikein jännittäviä. Ja pikku veneemme -
tuo merellä vapauden.
Koko maailma oli meidän.
Mietimme molemmat aina keinoja löytää alue, jossa on paljon haita.
Marionin riutta sijaitsee keskellä Korallimerta, kalastaja tunsi paikan.
Ja hän sanoi: "Siellä on paljon haita."
Hankimme syöttejä ja tajusimme, että tämä olisi hyvä kuvauspaikka.
Opimme tuntemaan ne paremmin kuin monet muut eläimet.
Seuraavana vuonna palasimme sinne. Jo ennen kuin laskimme ankkurin -
hait tulivat veneellemme.
Ne tunnistivat veneemme äänen.
Ne tiesivät saavansa ruokaa. Tajusimme, että hait oppivat.
Haille voi halutessaan opettaa helpon tempun nopeastikin.
Tiesin, miten saada hyvä kuva. Olin valokuvaaja.
Siellä oli hieno vaaleanpunainen koralli. Tiesin, minne aurinko laskisi.
Aloin heiluttaa ruoanpalaa korallin edessä.
Valkopilkkahai tuli heti paikalle. Näpäytin sitä kuonoon -
enkä antanut syöttiä.
Lopulta se tuli vaaleanpunaiselle korallille ja sai ruokaa.
Tein sen kahdesti, ja se tiesi, että jos se uisi korallille,
tiettyyn suuntaan, se saisi ruokaa, pienen palan kalaa.
Ja se toimi.
Kuvasta tuli juuri sellainen kuin olin suunnitellut.
Hait oppivat. Nopeammin kuin koirat.
Natalie uskalsi kohdata lajin,
jota emme tunteneet siihen aikaan kovin hyvin. Hän loi yhteyden luontoon.
Hän pystyi jakamaan kokemuksensa ja seikkailunsa yleisön kanssa.
Hän auttoi kaikkia, meitäkin,
näyttämällä meille, mitä hän teki.
Aiemmin olimme pysytelleet kaukana haista. Natalie ei tehnyt niin.
Hän meni lähelle haita, seurasi niitä. Häntä kiinnosti -
oppia, ei vain niiden ulkonäöstä, vaan myös niiden käytöksestä.
Sitten saimme suuren tilaisuuden.
Blue Water, White Death oli elokuva,
amerikkalaisen Peter Gimbelin ajatus.
Hait kiehtoivat häntä.
Hän halusi tehdä täyspitkän elokuvan.
Peter oli nähnyt Ronin dokumenteista kaksi -
ja tiesi, että me osaisimme työskennellä haiden parissa.
Etsimme eläintä, jota tietääkseni pidetään -
maailman vaarallisimpana petona.
VAARA UIMINEN KIELLETTY
Peter Gimbel otti meidät mukaan,
jotta joku osaisi käsitellä petoja.
Ron ja minä saimme kokea elämämme seikkailun.
Lähdimme Etelä-Afrikasta ja seurasimme valaanpyytäjiä.
Valtavat valkohait kuulemma tulivat -
syömään pyydettyjä valaita.
Miten kaukana edellä muut laivat ovat?
Nyt noin...
Vedenalaisena kuvaajana näin sen upeana seikkailuna.
VEDENALAISEN KUVAUKSEN PIONEERI
Päädyimme Intian valtamerelle etsimään valkohaita.
Peter, Ron ja minä ja Valerie huomasimme vähitellen -
keskittyvämme haihin, niissä on karismaa.
Blue Water, White Death oli luultavasti lajissaan ensimmäinen.
Ja siinä oli nainen,
nätti, vaalea nainen miesten joukossa.
VALOKUVAAJA JA YSTÄVÄ
Ensin kauimmainen sylinteri.
Tämä pois päältä,
tämä päälle.
Valerien piti ansaita paikkansa.
Minulla on molemmat.
- Mikä kamera on päällä, Ron? - Tämä tässä.
Keulan alapuolella on hai!
Hetkinen, tuossa on toinen.
Ja tuossa! Ja tuossa. Nyt täällä on neljä.
Neljä haita. Hukkasin yhden.
- No niin. - Kuin laskisi kanoja.
Kun vedessä on näin paljon ruokaa, odotamme valkohaita.
ELOKUVANTEKIJÄ
Mutta se ei ilmesty.
Muita haita tuli meren syvyyksistä.
Emme nähneet pohjaan asti, maata ei ollut.
Emme olleet aiemmin nähneet valkopilkkahaita,
jotka olivat tappaneet enemmän ihmisiä -
kuin kaikki muut hailajit yhteensä.
Ajatus veteen menemisestä ilman häkkiä,
kaikkien niiden haiden keskelle, oli hätkähdyttävä,
mutta ajattelimme, että se voisi onnistua.
Kun päätimme astua ulos häkistä,
ajattelin meidän kuolevan.
En harkinnut hetkeäkään jättäväni sen väliin.
Carcharhinus longimanus.
Nämä hait voivat tappaa 200 ihmistä vedessä laivan upottua. Parvessa.
Huomasimme, että ennen kuin ne purivat valasta, vaikka se oli kuollut,
hai tönäisi sitä pari kertaa ennen puraisua.
Ajattelimme, että hai tönisi meitäkin ennen puremista.
Jos tönäisisimme kovaa takaisin, ansaitsisimme paikan parvessa.
Kameramiehillä oli valtavia metallikoteloita.
Minulla oli keppi.
Menimme toiseen maailmaan.
Maailmaan, joka oli olemassa 20 miljoonaa vuotta sitten.
Meidät hyväksyttiin toisina ruokailemaan tulleina merieläiminä,
mutta vasta sen jälkeen, kun olimme ottaneet paikkamme parvessa.
Joistakuista heidän toimintansa vaikutti uhkarohkealta.
Mutta he todistivat,
että jos pitäydymme omissa asioissamme, niin ne tekevät samoin.
Uskomatonta! Todellakin!
Se oli aivan upeaa! Kaikki tapahtui!
Ne iskivät valaaseen kiinni, ja verta oli kaikkialla, ja...
Stan ja Peter olivat kaukana haiden ympäröiminä...
Varmaan tusina haita kierteli heidän ympärillään.
Kuten Peter sanoi, hän vain painoi nappia ja pyöri,
muuta hän ei voinut.
He olivat riemastuneita, kun he nousivat pintaan.
He eivät tienneet...
VEDENALAISTEN ELOKUVIEN TEKIJÄ
...selviävänsä hengissä.
Siihen aikaan haiden kanssa ei sukellettu.
Niistä kuvista näkee sata valtavaa valkopilkkahaita.
Se ei enää onnistu. Haita on liian vähän.
Ne kuvat ovat historiallinen todiste siitä,
mitä kerran oli olemassa. Se on todella arvokasta.
Etsimme edelleen valkohaita.
Anteeksi nyt, en hyväksy tätä.
Minusta voisimme houkutella valkohain paikalle.
Ron ja minä yritimme neuvoa. Tiesimme olevamme väärässä paikassa.
Hei, kulta. Söpöläinen. Tule.
Lopulta Peter kuunteli meitä. Menimme Etelä-Australiaan.
Sieltä se tulee! Siinä se on! Valkohai!
- Varmaan kolme- ja puolimetrinen. - Niin.
Se on valkohai!
Yleisö tietenkin rakastaa vaaran tuntua.
Sanoin, että löytäisit sen. Tiesin sen.
Kun siihen lisätään kaunis nainen...
SUKELTAJA
...saadaan aikaan suosittu dokumentti.
VALKOHAITA ETSIMÄSSÄ
Revi se!
SUURTA HAITA ETSIMÄSSÄ
En tajunnut, miten iso elokuvasta tulisi.
HAITA!
Sieltä se tulee! Häkkiä kohti!
Gimbel on varmaan onnessaan.
VALKOHAITA ETSIMÄSSÄ
Elokuva tehtiin nerokkaasti.
URAAUURTAVA SUKELLUSYRITTÄJÄ
Valerie loi normin olemalla ensimmäinen upea nainen,
joka lähti vaarallisiin seikkailuihin. Jäin koukkuun.
Mene takaisin, Ron! Senkin hölmö.
En tiedä, miksi hän lähti häkistä.
- Missä hän on? - Katso!
Hän istuu häkin päällä.
Olen pienestä walesilaisesta kylästä, ja paikallisella poliisilla -
oli lapsena seinällään julisteita Valeriesta.
SININEN VESI, VALKOINEN SURMA
Se oli maailmanlaajuista! Hänestä tuli kuuluisa.
Mene, Valerie. Kädet häkin sisään.
Valerie oli dokumentissa varsinainen ilmestys.
Hän oli vahva.
Kaikki sukeltajat olivat nähneet dokumentin.
Yksi heistä oli Peter Benchley -niminen sukeltaja.
Valerie ja Ron olivat Peterin idoleita.
Hän tiesi, miten jännittäviä hait saattoivat olla.
Peterillä oli ajatus kirjasta, joka kertoisi kalasta.
TAPPAJAHAIN KIRJOITTAJAN LESKI
Sanoin, että tuskin se toimisi.
Universal Pictures toimitti meille Peter Benchleyn Tappajahai-kirjan.
TAPPAJAHAI
He lähettivät meille raakaversiot ja kirjeen, jossa kysyivät,
voisiko tarinasta tulla hyvä koko illan elokuva.
Luimme molemmat kirjan, ja Ron vastasi: "Kyllä."
Auttakaa!
Se ei ollut veneonnettomuus tai Viiltäjä-Jack.
Se oli hai.
Tappajahai oli ensimmäinen Hollywood-sopimuksemme.
Ron sanoi, että hänen pitäisi tehdä hyvää työtä.
Oli jo päätetty, että ohjaaja olisi -
Steven Spielberg.
Hän sanoi: "Hankkikaa ensin kuvamateriaalia valkohaista."
TERVETULOA LINCOLNIN SATAMAAN
Olimme tehneet vastaavaa usein, yrittäneet saada -
hailta taidonnäytettä.
Olin ylpeä, kun minulta kysyttiin, voisinko järjestää suuren retken.
HAIKOORDINAATTORI
Olin melko nuori ja todella innoissani.
Peter arveli, että hai olisi iso, viisimetrinen.
Spielberg päätti tietenkin tehdä siitä seitsemän ja puoli metriä pitkän.
Universal ja Ron pyörittelivät asiaa keskenään -
eestaas. Steven Spielberg oli hyvin nuori.
Kyseessä oli hänen toinen suuri elokuvansa. Hän vaikutti teiniltä.
Sanoin Stevenille, että meillä oli ongelma.
Valkohaimme olivat vain noin neljämetrisiä.
Steven sanoi: "Ei ongelmaa. Käytetään puolet pienempää ihmistä ja häkkiä."
Kuvasimme kaiken puolet pienempänä, jotta hait näyttivät isommilta.
Skippy oli sukellusveneeni.
Käytimme pikku venettäni elokuvan veneen sijaisnäyttelijänä.
Tarvitset isomman veneen.
He lähettivät paikalle pienen miehen, jonka nimi oli Carl Rizzo.
Hän oli puolet tavallisen miehen koosta.
Hän toimi lasten sijaisnäyttelijänä ratsastaessa ja niin edelleen.
Pieni mies tuli luokseni ja sanoi:
"Kun happea pumpataan sisään, pitääkö itse vetää se henkeen?"
Tiesin heti, ettei hän osannut yhtään sukeltaa.
"TAPPAJAHAI" OTTO 1B KAMERA C
Hän oli allerginen auringolle, suolavedelle -
ja etenkin haille.
Muistan, miten hermostunut hän oli nähdessään ensimmäisen valkohain.
Hän katsoi isoa otusta, joka ui veneen perässä,
ja sanoi: "Olisi pitänyt pyytää enemmän rahaa."
Jos saan sen riittävän lähelle,
- voisin osua suuhun tai... - Se repii häkin kappaleiksi!
Onko parempia ehdotuksia?
Olin puolikokoisessa veneessä huolehtimassa hänestä.
Laskin hänet veteen.
Kun Carl näki valkohaiden uivan ympärillään, hän oli kauhuissaan.
Ohjaaja huusi: "Vetäkää Carl ylös, hän on hukkumaisillaan!"
Kelasin hänet takaisin pinnalle ja sanoin:
"Mikä hätänä?"
Hän sanoi: "Minun maskini. Se täyttyi vedellä."
Hänen vastentahtoisuutensa pelasti hänen henkensä.
Olin kymmenen metrin syvyydessä kuvaamassa ylöspäin.
Paikalla oli hai, ja mietin, miksi Carl ei astunut häkkiin.
Rodney oli juuri laittamassa Carlia häkkiin.
Sitten hai törmäsi häkkiin -
ja sen pää juuttui kiinni.
Vetäkää!
Otin 16-millisen kameran ja kuvasin sen.
Kun kuvasimme Australian kohtauksia, valkohaita...
TAPPAJAHAIN OHJAAJA
...yksi haista hyppäsi häkkivenettä päin.
Kuului rasahtava ääni, ja kannesta irtosi pala,
jossa vinssi oli kiinni.
Se karkaa!
Näin Rodneyn vetävän Carlin takaisin.
Hai otti häkin kitaansa, jolla on kolmen tonnin puristusvoima -
neliösenttiä kohti. Se väänteli häkkiä -
ja sukelsi sen kanssa veteen.
Kaikki irtosi ja putosi ohitseni.
Hai pääsi irti ja ui pois. Olimme löytäneet huippuesiintyjän.
Sitä ei ollut käsikirjoituksessa, mutta se laitettiin elokuvaan.
Miten hait saatiin tekemään niin?
Miten hai saatiin tekemään ne asiat käskystä?
- Ei kerrota heille. - No... ei.
Niitä pitää alkaa kouluttaa -
- ainakin kolme viikkoa ennen. - Aivan.
TAPPAJAHAI
Vuoden1975 Tappajahaita pidetään Hollywoodin ensimmäisenä jymymenestyksenä.
Oletko nähnyt Tappajahain?
Kuka ei olisi?
Se on tarina murhanhimoisesta valkohaista.
Emme yhtään arvanneet...
PAKKO NÄHDÄ! TAPPAJAHAI
...että ihmiset jonottaisivat nähdäkseen sen.
SUOJATTOMAT HAIN SILMIN
Jono on kaksitoista ihmistä leveä -
- korttelin ympäri. - Niin.
- Hienoa. Loistavaa. - Niin.
Ron ja Valerie Taylor.
Elokuva oli hyvin tehty.
Emme odottaneet mitään sellaista.
Luulimme, että siitä tulisi kolmannen luokan Hollywood-elokuva,
jota juuri kukaan ei haluaisi nähdä.
Se on tuottanut jo tähän mennessä enemmän rahaa kuin yksikään elokuva.
RIKKAAMPI KUIN KUMMISETÄ
Totta kai hypähdin penkiltäni kuten kaikki muutkin.
Koko elokuvateatteri oli kauhun vallassa.
Jotkut näkevät nyt haamuhaita aina mennessään lähelle vettä.
Meiltä kysytään aina: "Onko tuo Tappajahai?"
Olen liian nuori kuolemaan.
PYSYTELKÄÄ KAUKANA VEDESTÄ
Lukemattomat ihmiset sanoivat:
"Sukellatko meressä? Siellä on haita!"
Kun näin Tappajahain, olin harmissani. Sanoin:
"Nyt kukaan ei halua enää astua mereen."
Tappajahai on kuvitteellinen tarina.
Ron ja minä olimme ihmeissämme, että ihmiset uskoivat sen todeksi,
samaten Universal, Richard Zanuck ja David Brown.
Hai!
Olimme ihmeissämme. Ei New Yorkissakaan pelätä King Kongia.
Kyse on varmasti vaistonvaraisesta pelosta tulla syödyksi elävältä.
Hymyile, senkin...
Mutta Tappajahai aiheutti takapakkia.
Minua harmittaa se, että ihmiset alkoivat tappaa haita.
RUUHKAA SATAMASSA HAIKISOISSA
Se harmitti meitä kovasti.
Mikä vonkale! Loistavaa kuvaa!
Valerie ja Ron Taylor, australialaiset kuvaajat ja sukeltajat,
soittivat minulle ja sanoivat: "Ihmiset menevät teurastusretkille -
todistaakseen olevansa muka jotenkin kovia."
TAPPAJAHAIN KIRJOITTAJA
"Haita tapetaan joka puolella, ja pelkäämme,
että osa lajeista saattaa olla vaarassa."
Peter Benchley sanoi, ettei olisi kirjoittanut kirjaa,
jos olisi tiennyt, mitä siitä seuraisi.
Tappajahain nähneet ihmiset pelkäävät haita.
Onko haita syytä pelätä?
Niihin tulee suhtautua varovaisesti,
mutta eivät ihmiset autojakaan pelkää.
Universal lennätti Ronin ja minut Amerikkaan, ja kerroimme -
keskusteluohjelmissa, etteivät hait olleet sellaisia kuin elokuvassa.
On kiinnostava huomio, etteivät kaikki hait ole vaarallisia.
Sanotte, etteivät hait ole vaarallisia, ja kuitenkin teitte kaksi elokuvaa,
jotka kuvaavat hait erittäin vaarallisina.
Miten oikeutatte sen?
Meitä on kritisoitu haiden esittämisestä vaarallisina ihmissyöjinä.
Tappajahai on fiktiivinen elokuva. Se on vain niin realistinen,
että se saa ihmiset uskomaan haiden vaarallisuuteen.
Minusta ihmisten ei pitäisi pysytellä poissa rannalta -
vain koska he pelkäävät hain hyökkäystä.
On paljon todennäköisempää, että he murtavat jalkansa matkalla rannalle -
kuin joutuvat vedessä hyökkäyksen kohteeksi.
Ron ja Valerie Taylor, kiitos paljon. Palaamme mainostauon jälkeen.
Koko leuka irti, hampaat laitetaan kultaketjuun,
mennään katsomaan Tappajahai ja ollaan kunkkuja.
Jos lähellä on hai, ja uimari pysyy rauhallisena,
luultavasti hai katsoo häntä ja ajattelee:
"En minä tuota halua", ja häipyy.
Kun ihmiset alkavat panikoida, hait saattavat purra.
Kun hai puree, mitä sitten tapahtuu?
Suurin osa vain päästää irti. Ne kokeilevat hampaillaan.
Nämä hampaat on irrotettu hailta hetki sitten.
Hainhampaat ja -leuat loppuivat.
Se on tappokone.
Uima-altaatkin ovat vaarallisempia.
Olisipa niitä enemmän myytäväksi.
Itse asiassa pelkään niitä kovasti.
Eivät he kuunnelleet minua. Suoraan sanottuna heitä ei kiinnostanut.
Tappaminen vain jatkui.
Aivan. Niin, eikö vain?
Entä sinä? Mitä sinä puuhaat?
Tappajahai antoi haille huonon maineen.
Meressä on yli 400 eri hailajia.
- Tule. - Ehkä viisi tai kuusi -
niistä voi olla vaarallisia.
Suurin osa haista on täysin harmittomia, kuten hietahait.
Hietahai näyttää hurjalta eläimeltä.
Koska niiden hampaat ovat näkyvillä,
ihmiset ajattelevat, että ne pitää tappaa.
Ne hävitettiin kokonaan Floridan rannikolta.
Australiassa olisi voinut käydä samoin.
Niitä teurastettiin. Siksi aloin kirjoittaa kirjeitä.
Vetosin poliitikkoihin.
Halusin, että hietahaista tulisi suojeltu laji.
Sukelluskalastajana olin tappanut yhden hietahain -
ja nyt halusin pelastaa ne.
Minun oli pakko pelastaa ne.
Kun saan jotain päähäni, en anna periksi.
Parasta on, kun on pätkä merenalaista filmiä, joka kertoo:
"Katsokaa, se on harmiton. Kuin koira."
Jatkoin niiden tekemistä.
Se toimi. Hietahai on nyt laissa suojeltu.
Siitä tuli maailman ensimmäinen suojeltu hailaji.
Valerie oli uranuurtaja.
Sillä oli aivan valtava vaikutus nykyisiin luonnonsuojelutoimiin,
niillä pienillä hietahailla.
Valerie yritti selittää asiaa ja vähentää tietämättömyyttä.
Hän halusi tehdä yleisöstä haifaneja.
Sitten oli se tapaus,
kun hai oli sotkeutunut vaijeriin, ja he leikkasivat sen irti.
Kun näkee valkohain kamppailevan hengestään, sen haluaa pelastaa.
Sinä tai minä emme ehkä hilaisi haita pyrstö edellä minnekään.
He eivät epäröineet. Riski oli olemassa, mutta he sivuuttivat sen.
Heidän vaistonsa käski auttaa eläintä.
Se oli melko vaarallista,
mutta hai tiesi tasan tarkkaan, mitä olimme tekemässä.
Se ei ollut yhtään aggressiivinen. Olipa merkittävä hetki.
Se ui merelle, ja viisi kuukautta myöhemmin kalastaja pyysi sen.
Luonnonsuojelu? Tappajahaihin se ei liity millään tavalla.
Yleisö ymmärtää kyllä, että kyse on tappajahaista.
Ja siinä kaikki.
Valkohait ovat pahassa pulassa.
Kyseessä on iso, pitkäikäinen eläin, joka lisääntyy hitaasti.
Minulla on reilun sentin paksuinen pino kirjeitä, jotka olen kirjoittanut -
valkohaiden suojelemiseksi, ennen kuin on liian myöhäistä.
Mitä he tekevät?
Syöttävät potaskaa hallitukselle.
Väittävät, että kyseessä on uhanalainen laji.
Telkien taakse vain.
Ne hait, jotka hän tuntee... Joiden kanssa hän tekee töitä...
Lisäisin, että hän tekee sen veneensä turvasta.
Ne hait kamppailevat henkensä puolesta.
Hänen pyytämänsä hait yrittävät paeta.
Ne haluavat elää, aivan kuten mekin yrittäisimme paeta -
ja haluaisimme elää, jos suussamme olisi koukku.
Tästä painajaiset on tehty.
Hai. Pelkkä sana saa useimmat pelkäämään henkensä puolesta.
Valkohait eivät tunne vertaistaan, mitä kauhuun tulee.
Suojelutoimien vastustajat kutsuvat haita "Jumalan virheiksi".
Se on pelkkää potaskaa.
Hait ovat olleet samanlaisia jo miljoonia vuosia. Ei se mikään virhe ole.
Ne vaanivat saalista jatkuvasti.
Tuskin yksikään hai ui ympäriinsä ja ajattelee:
"Haa! Ihminen! Menenpä syömään sen."
Eivät ne niin ajattele.
Tästä tulee vielä suuri ongelma.
Ron ja minä päätimme todistaa yleisölle,
etteivät hait jahdanneet meitä.
Sain idean haarniskaan vuonna 1967, kun näin sukeltajan -
suojaavan kätensä teurastajan hanskoilla.
Ron päätti, että tekisimme itsestämme hain syöttejä.
Meribiologi Jeremiah Sullivan -
matkusti Amerikasta osallistuakseen operaatioon.
Siihen aikaan olin nuori opiskelija.
Tutkin meribiologina haiden aistijärjestelmää.
Haiasu antoi meille tilaisuuden tehdä asioita,
joita ei ennen ollut tehty, ja oppia niistä.
Elämässä ei muuta olekaan kuin laskelmoituja riskejä.
Teekupillinenkin voi polttaa.
Kunpa se purisi minua kalojen sijaan.
Silloin puvun suojaominaisuudet joutuisivat koetukselle.
Kuulin, että Ron ja Valerie halusivat testata teoriaa,
jonka mukaan veteen vain oli vaarallista mennä.
Siellä oli haita, ja ne söisivät ihmiset elävältä.
Ron ja Valerie halusivat näyttää, ettei asia niin ollut.
Itsensä saattoi asettaa syötiksi. "Tule nappaamaan minut."
Ja heidän piti... Haita piti jotenkin rohkaista.
Emme vielä oikein tienneet, mitä hain purema tekisi.
Tiesin, mitä luultavasti tapahtuisi, mutta nyt oli tosi kyseessä.
Tutkijat uskoivat, että haiden leuoissa oli valtavasti puristusvoimaa.
Eugenie Clark, suuri haiekspertti,
sanoi, että hampaanjäljet näkyisivät luissa asti.
Haiden leuoissa ei ole murskausvoimaa.
Se on väärinkäsitys.
Tiesimme, miten ne tulisivat puremaan.
Ne käyttävät hampaidensa terävää reunaa.
Ne yrittävät sahata metallin lävitse, mutta ei onnistu.
Mikään ei uppoa lihaan. Todistimme sen silmukkapuvulla.
National Geographicin toimittajat halusivat käyttää tarinaa.
He lähettivät tarinamme amerikkalaisille haiasiantuntijoille,
jotka torjuivat sen huijauksena.
Sitten näytimme toimittajille kuvamateriaalin,
ja he ymmärsivät asiantuntijoiden olleen väärässä.
KITA KOETUKSELLA
Toimittajat antoivat asiantuntijoille potkun persauksiin.
Näitä asioita on hyödynnetty -
jo 40 vuotta kaupallisella tasolla.
Nykyään haisukellukset tuottavat miljardi dollaria vuodessa.
Se rakentuu osittain tietoon,
jota Ron, Val ja minä keräsimme -
silloin kauan sitten pukujemme avulla.
Siellä oli ennen paljon sinihaita. Näimme niitä joka päivä.
MEREN VALTAKUNTA
Ne ovat hienoja haita. Minua purreet ovat jo kuolleet.
Niiltä vietiin evät.
Ne ovat poissa. Eivät ne ansainneet sitä.
Haille on suuret markkinat.
Haineviä kerätään valtavasti.
Ei voi vain ottaa ja ottaa, jos sitä ei korvaa jotenkin.
Viimeisen kahdenkymmenen vuoden aikana Kiinan keskiluokka -
ja haineväkeiton suosio ovat kasvaneet.
Joka vuosi tapettiin sata miljoonaa haita, kahdenkymmenen vuoden ajan.
Hait ovat osa kaikkea muuta elämää. Olemme häirinneet tasapainoa.
On kamalaa tappaa hieno villieläin vain sen evän takia.
Kuin tappaisi norsun syöksyhampaan takia tai tiikerin nahkan takia.
Ei voi odottaa, ettei pienellä saarella asuva kalastaja pyytäisi haita -
ja myisi eviä kiinalaisille kauppiaille. Siitä saa hyvät rahat.
Minulla oli tapana kiivetä haineväveneiden kannelle ja ottaa kuvia.
Jonain päivänä haita on jäljellä enää hyvin vähän.
Nämä valokuvat todistavat, minne ne katosivat.
Haikuvia. Niin paljon. Haita, haita, haita.
Vain kymmenen prosenttia haista on jäljellä.
Kaikessa on kyse tiedosta, se johtaa välittämiseen.
Ne ovat upeita olentoja. Jokainen niistä on yksilö.
Katsokaa nyt.
Jokainen niistä ansaitsee kunnioituksemme.
Tässä on yksi vanhoista otoksistani, joista pidän.
Meidän pitää muuttaa ajattelutapaamme.
Katsokaa, miten se leveästi se hymyilee.
Ainut tapa estää haiden täydellinen joukkotuho -
on perustaa valtavia merisuojelualueita, joista ei saa viedä mitään.
Pitkään saatoimme olla varmoja siitä, että näkisimme -
valkohaita Port Lincolnin ulkopuolella.
Terve, pikku hait!
Lähellä pintaa.
Se on eri yksilö! Se on varmasti Maria!
Evä on vedessä.
Minä katson. Se on varmaan Maria.
Valerie haluaisi suojella koko maailman, jos se olisi mahdollista.
Söpöläinen. Tule.
Hai...
Mutta Etelä-Australia on lähimpänä hänen sydäntään, iso osa hänen elämäänsä.
- Tervetuloa takaisin. - Äkkiä! Se palaa.
Äkkiä. Se tulee takaisin.
Ja valkohait... Valerie kahlitsisi itsensä varmaan häkkiin,
jos luulisi jonkun tappavan sellaisen turhaan.
Vain näyttääkseen, ettei se satuta ketään.
Halusin näyttää, että kaikilla hailla on erilaiset persoonallisuudet.
En ollut koskaan nähnyt kenenkään syöttävän valkohaita käsin -
veneen perästä.
Paikalla oli kolme haita. Yksi oli oikein suloinen.
Halusin ruokkia sitä kivaa haita. Se oli poikahai, minun kalaseni.
Veljenpoikani Mark oli huolissaan. Hän piti kiinni paidastani, ja ajattelin,
ettei se mitään auta.
Jos hai olisi tarttunut minuun, käteen olisi jäänyt vain pala paitaa.
Turha väittää, etteivät hait ole persoonallisuuksia. Kyllä ne ovat.
Tarvitsemme siihen Valerien kaltaisia ihmisiä.
Hän kävi läpi valtiollisen prosessin alueen suojelemiseksi.
Onneksi se onnistui.
Se nimettiin Ron ja Valerie Taylorin merisuojelualueeksi.
Minusta on ironista, että Tappajahain kuvauspaikka -
on nyt valkohaiden suojelualue.
Kun teimme ensimmäisen haielokuvamme, Ron sanoi:
"Haielokuva on nyt tehty, nyt tehdään jotain muuta."
Jatkoimme niiden tekemistä.
Emmekä voineet tienata elantoamme perhosista.
Sen olisi pitänyt olla aikamoinen perhonen.
Avioliittomme oli eräänlainen seikkailu.
Ron tykkäsi kuvata minua.
Hän tykkäsi siitä, että sukelsin hänen kanssaan.
Eikä kyse ole vain jonkun rakastamisesta. Monia asioita voi rakastaa.
Rakkautta on kaikenlaista.
IKÄ JA OVELUUS VOITTAVAT NUORUUDEN JA TAIDON
Hän ei voinut kovin hyvin, joten hän meni lääkäriin.
Lääkäri sanoi, että hänellä on akuutti myelooinen leukemia.
Hän sanoi, että se johtaa aina kuolemaan.
Valmistaudun yösukelluksiin. Tykkään niistä.
Se on kiinnostavaa, koska yöllä näkee otuksia,
joita päivällä ei näy.
No niin! Onnea! Oppikaa paljon!
Heippa!
Valerie ei koskaan pelännyt mitään.
Hän tiesi Ronin kuolevan, mutta ei kohdannut asiaa.
En ajatellut, että Ron kuolisi koskaan.
Katsoin sitä kaunista miestä ja ajattelin, ettei hän voi kuolla.
Minusta hän oli niin kaunis.
Ron Taylor ja hänen vaimonsa Valerie luopuivat metsästyksestä -
ja tulivat kuuluisiksi omistautumisestaan merten suojelulle.
Herra Taylor kuoli rauhallisesti yksityissairaalassa -
lähellä Sydneyn kotiaan tänä aamuna.
Minulla on häntä ikävä. Todella paljon. Hän oli kaikkeni.
Eniten kaipaan sängyssä halailua.
Kun menen sänkyyn, Ron ei ole siellä.
Se on aika yksinäistä. Otan tyynyn.
Laitan sen vasemmalle puolelleni.
VITI LEVU, FIDŽI
Ron ja minä sukelsimme viimeistä kertaa Fidžillä härkähaiden kanssa.
Se oli erityistä.
- Terve. - Hei. Bula.
- Bula. - Bula.
Tiedän, että Valerielle on ollut vaikeaa -
sukeltaa paikoissa, joissa hän sukelsi Ronin kanssa.
Muistan hänen sanoneen, ettei hän uskonut palaavansa sinne.
SUKELLUSELOKUVATUOTTAJA
Siihen liittyy paljon muistoja.
Ron ja Valerie olivat avainroolissa -
tämän suuren luonnonsuojelutarinan aloittamisessa.
He olivat aktiivisia paikallisessa yhteisössä.
Ylikalastuksen vuoksi riutta oli täysin kuollut, kalaa ei ollut.
Ajan myötä, syöttämällä haita, siitä tuli ainut paikka,
jossa näkee todennäköisesti jopa 80 tai 100 härkähaita.
- Ben! - Hei!
- Miten menee? - Hyvin.
Tervetuloa kotiin.
- Kiitos paljon. - Kiitos.
MERIBIOLOGI JA SUKELLUSKAVERI
Miten matka sujui?
- Ihan hyvin. Huolehditko minusta? - Kyllä.
Siitä tulee vaikeaa.
- Miksi? - Olen niin vanha.
- Eikä. - Ja raihnainen.
Olen vielä nuori.
Se on hyvä! Pidän siitä.
Ja olet oikein vahva. Huomaan sen.
Kiitos paljon.
Sinulla on siis vaalea märkäpuku.
Vaaleanpunainen, mutta...
- Jopas. - Olkapääni on kipeä,
enkä saa sitä päälle. No...
- Harmi. - Menen laittautumaan valmiiksi.
Voi, minun sormiani. Vanhat sormiparat.
Keskity.
Auts. Ei se mitään.
Jokainen sukellus voi olla suuri seikkailu.
Ihmiset pitävät sitä hulluna, mutta ei se ole.
Monet haluaisivat sukeltaa, mutta he pelkäävät.
Kai aina on se mahdollisuus, että hai tekisi virheen.
Sitä se nimenomaan olisi. Virhe.
Huomenta, Valerie!
- Päivää! - Huomenta!
- Huomenta, Valerie.
- Voi, Michael! - Niin.
Voi, kulta!
- Miten voit? - Oli ikävä!
Riutan omistava kylä suojelee haita.
He vartioivat riuttaa kuin harvinaista jalokiveä, mikä se onkin.
Se on tehnyt kylästä rikkaamman ja tuonut kylän väelle työtä.
Härkähaita tulee luultavasti täältä -
ottamaan tonnikalojen päät yläpuoleltamme.
Tämä on suosikkiosiomme.
Varovasti sisään.
Anteeksi, kulta.
No niin. Nyt olet paketissa.
Niin.
Olen valmis. Uskomatonta. En olekaan.
No niin. Nyt.
Kiitos.
- Jonkun pitää auttaa minut ylös. - Täällä on kolme isoa fidžiläistä!
- Tykkään siitä! - No niin!
Ilmaa on hyvin. Reilusti.
- Minä hyppään. - Tästä.
Luonto loi täydellisen eläimen.
Se ihme ei ole koskaan kadonnut.
Se on muinainen selviytyjä.
Pinnan alla on ihanaa.
Se on ihana tunne. Moni ei sitä ymmärrä.
He luulevat, että se on vaarallista, mutta ei se ole.
Sukellan varmaan vielä pyörätuolissakin.
Siellä ei ole painovoimaa. Voin lentää.
- Terve. - Terve.
Ihan mahtava alue.
Niin on.
Oikein monipuolinen. Hienot korallit.
Hai osui minuun. Toivottavasti he kuvasivat.
Näitkö hain osuvan minuun?
Kyllä. Se oli hieno esitys.
- Se oli vahinko. - Niin.
Se oli vain pyrstö.
Osa niistä varmaan tunnisti sinut.
- Niin varmaan. - Olit niin lähellä.
Niin. Ne tulevat lähelle.
Tunnen ne kyllä. Uskon tunteneeni ne pitkään.
Kukaan ei voi tehdä kaikkea. Valerie on tehnyt enemmän kuin osuutensa,
mutta toivoa on.
Meidän tarvitsee vain katsoa Valerieta ja sanoa:
Katsokaa, mitä hän on tehnyt. Miksi ette tekisi samoin?
Oli miten oli... Kippis haille!
KIITOS VALERIE MAY TAYLORILLE
KIITOS TAYLORIN JA HEIGHESIN PERHEILLE TUESTA
JA ELOKUVAN TEKOON OSALLISTUMISESTA
HAIDEN LISÄKSI VALERIE TAYLORIN MERTENSUOJELUPERINTÖÖN KUULUU
SUURI VALLIRIUTTA, HIILIMERIAHVEN JA AUSTRALIANMERIKARHU
KIITÄMME SEN MAAN HALTIJOITA, JOSSA KUVASIMME TÄMÄN ELOKUVAN
JA OSOITAMME KUNNIOITUKSEMME VANHIMMILLE SEKÄ
KAIKILLE ABORIGINAALEILLE JA TORRES STRAITIN ASUKKAILLE
KATSOMALLA ELOKUVAN LAILLISESTI OLET TUKENUT LUOVIA TYÖLÄISIÄ,
JAKELIJOITA JA TIIMIÄ, JOKA ON LISTATTU ALLA
Tekstitys: Sofia Olsson