Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Kommer den mot deg har du ingen sjanse.
Det vi har med å gjøre er en perfekt maskin, en spisemaskin.
Slike monstre dominerte havet for over 350 millioner siden.
Aldri hadde et dyr vært slik. Aldri!
Kraften og aggressiviteten i dyret er helt utrolig.
Oldtidens indianere brukte tennene som pilspisser.
…fra menneskeeteren som finnes.
Jeg vet hvordan en hai ser ut.
Du har en jobb. Panikken brer seg.
Haien er alltid vinneren.
Pysjamas.
En ren skjorte.
Og jeg er klar for Fiji.
Jeg vil ha på meg en rosa våtdrakt sammen med oksehaiene,
jeg pleide det i gamle dager, så ble jeg spurt
om å la være fordi jeg skilte meg ut og oksehaiene la merke til meg.
Det er ikke så bra som jeg trodde.
Jeg gleder meg til å møte igjen mange gode venner.
Jeg har ikke møtt dem på et år.
Jeg hyler vanligvis av glede når jeg kommer opp av vannet.
Jeg hopper og sier: "Jeg elsker det." Og jeg elsker det virkelig.
Og kanskje jeg er litt rar, men jeg gjør det.
Jeg elsker å være der nede.
Jeg elsker når jeg har oksehaien her og den gjør sånn…
Lyktes du med spydfiskingen?
Jeg var vel så flink en jente kan være.
En gang kom det en hai og skremte oss.
Det var spennende.
De har ikke hender.
De føler med nesen eller, i noen få tilfeller, med tennene.
Val har en liten klump på haken, hun sier det er en haitann.
Jeg kjenner den. Det gjør vondt.
Takk for at du kom.
Du har sagt at haier er greie typer i så mange år.
Vel, jeg har ikke endret mening.
Mener du det alvorlig når du sammenligner haier og hunder?
Ja, de er som alle andre dyr.
Når du blir kjent med og forstår dem,
får du et helt annen syn på dem.
Og det finnes alle slags hunder og alle slags haier.
DYKKER NEDENFOR FORSIKTIG
Og de farligste hundene biter nok mer og dreper flere
enn de farligste haiene i verden.
Vi vet så lite om hva som er i havet.
Og Valerie var en av pionerene.
Nå er navnet hennes forbundet med haier…
DYKKER, SØNN AV JAQUES
…men hun gjorde mye annet.
De fleste var redde for…
Kanskje ikke redde, men alltid forsiktige
om vi så masse haier.
MARINBIOLOG
Hvem andre enn Valerie trodde det kom til å bli gøy?
Mange kom med sterke meninger om haier og sånn,
og hvor farlige de var.
Valerie var den eneste jeg hadde møtt som mente
at de ikke var farlige, at du kan leke med dem.
Lenge før noen andre.
Den første gangen jeg kunne se under vann,
var jeg 14 år gammel…
…og så litt tang.
Jeg syntes det var fantastisk.
Det gikk frem og tilbake, frem og tilbake.
Og jeg ville se mer.
Jeg gled ned i vannet…
…fra verdenen vi alle kjenner…
…til en annen verden.
En annen verden, fremmed.
Jeg var bare en besøkende i den verdenen.
Og jeg tror det var begynnelsen.
Faren min hadde magesår og han syntes det var lett å spise fisk.
Og du vil gjøre foreldrene dine fornøyde, så jeg begynte å spydfiske.
Og jeg var veldig flink.
På 50-tallet var det mye liv i havet, så du lærte å jakte.
Hvordan du jagde fisk mens du holdt pusten.
Den første haien jeg så… var en sandtigerhai.
Jeg var livredd og forventet å bli angrepet når som helst.
Vi kom oss ut og det gikk bra. Jeg visste at de var mordere.
Det som truer ferien mest i Storbritannia, er været, men i Australia er det haier.
Ingen ønsker å bli bitt av et monster.
På 50 og 60-tallet sa vi:
"En god hai er en død hai."
Det var alt.
Utenfor havnen fanges haier daglig av fiskere.
På den tiden hadde vi ikke informasjonen som vi har i dag.
Naturen ble sett som et mørkt og ondt sted,
som en del av den mørke siden.
Spydfiske var nervepirrende, men hvert skritt på veien var et eventyr,
et skritt inn i det ukjente.
Og for hver gang, lærte du litt mer.
Jeg forsto byttet mitt.
Jeg ble med i en klubb og det var veldig spennende.
Det var flere klubber i Sydney.
Spydfiske var en veldig macho mannesport.
I de første mesterskapene i spydfiske, var det med sju kvinner.
Det var med rundt 700 menn. Det var så mange menn.
Der ja.
På 50-tallet var dykking utelukkende en mannskultur.
Jeg har snakket med Valerie om hvordan det var
å være kvinne i denne mannsdominerte kulturen.
Siden det var som det var, måtte hun være sterkere og smartere,
bedre enn alle andre, for å klare det.
Hun var dødelig. Hun ville vært en drapskvinne på den tiden.
Og interessant nok, de fleste miljøforkjempere
startet med jakt.
Fordi de var de eneste som var ute og involverte i disse tingene.
Valerie har ansvar for guttens sikkerhet.
Hun skal demonstrere hvordan man håndterer farlige haier.
Denne haien er den største som har blitt drept
av en kvinnelig fridykker i hele verden.
Jeg har bare drept én hai.
Jeg skulle ønske jeg ikke hadde det, men ingen sa: "Dette er ikke bra."
De sa bare "Åh, veldig bra."
Jeg drepte mange fisker.
Vi tenkte at det var så mye liv i havet.
Du kunne ta det du ville, det ville ikke gjøre noen forskjell.
Valerie Heighes vet at når hun gjør seg klar til å dykke
må hun også være klar til å forsvare seg fra farene
som alltid ligger under havoverflaten.
Alle mødre ønsket nok at døtrene deres skulle gifte seg og få barn.
Det er ikke det at jeg ikke ønsket barn, men jeg ville gjøre andre ting.
Jeg ville ha mitt eget liv.
Da jeg var 12 år gammel, ble jeg diagnostisert med polio,
barnelammelse.
De fortalte meg at jeg ikke kunne dra hjem før jeg kunne gå.
Jeg hatet å være der.
De begynte å sende meg bøker, de sendte meg de store klassikerne:
Lorna Doone, Skatten på sjørøverøya, Tom Sawyer og Huckleberry Finn.
Jeg elsket de bøkene og leste dem igjen og igjen.
Jeg leste Huckleberry Finn mange ganger. Den tok meg med på mentale eventyr.
Jeg bestemte meg for å dra hjem.
Jeg slet hver eneste dag.
Og ni uker etterpå, gikk jeg ut derfra og moren min hentet meg.
Jeg klarte det likevel.
Jeg er takknemlig for at jeg ikke ble lammet for livet.
Bøkene lot meg se alle mulighetene som finnes på denne planeten.
Jeg ante ikke hvordan jeg skulle oppnå dem,
men jeg visste at de fantes.
Ingen ivrer etter å slave over komfyren,
aller minst havfruen Valerie Heighes.
Alle som vil bli avfotografert av en havfrue,
vennligst still dere opp her.
Når noen som Valerie kommer ned hit med et kamera,
kan du vedde på at de peneste mennene tilbyr seg å posere for henne.
Klubben pleide å arrangere turer.
Ron var med og jeg la merke til ham fordi jeg pleide å se ham spydfiske.
Han var ulik de andre guttene.
Ron hadde vunnet fire nasjonale mesterskap og et verdensmesterskap.
Han var den beste.
Jeg så etter eventyr under overflaten og…
RON TAYLORS STEMME SPYDFISKER OG FILMSKAPER
…jeg tok med kameraet mitt ut sammen med fiskerne
jeg hang med på den tiden. Jeg eksperimenterte bare.
Jeg var ofte med og han ville filme meg.
Jeg ble veldig smigret, selvfølgelig ville jeg det.
Jeg husker godt første gang jeg filmet Valerie under vann.
Jeg var veldig interessert i henne, hun var veldig pen.
Jeg hadde det gøy og flørtet vel litt.
Jeg sydde mine egne bikinier.
En dag sa Ron: "Jeg skal kjøpe en badedrakt til deg."
Den var gul.
Vi var like interesserte i verdenen under overflaten.
Hun var aggressiv, ikke som andre pysete damer.
Så bestemte vi oss for å gifte oss.
Jeg var den kvinnelige mesterfiskeren, han var verdensmester i spydfiske,
vi var best i bransjen.
Jeg og Ron oppdaget at spydfiske ofte tiltrakk seg haier.
På den tiden dro dykkerne
fire eller fem fisk gjennom vannet.
Nå vet vi at om du vil tiltrekke deg haier…
VERDENSMESTER I SPYDFISKE
…drar du fiskeblod gjennom vannet.
Så vi hadde rett og slett hai-agn.
Vi ble skremt av Rodneys haiangrep. Han var en venn!
Jeg fikk 495 sting i brystet og 94 i hånden.
Alle senene mine, bortsett fra denne, var ødelagte.
De måtte sy dem sammen igjen.
Håper du at du kan fridykke igjen?
Jeg skal ut i vannet igjen en dag, men jeg vet ikke.
Vi vet han ble bitt av en hvithai.
Vi ble oppspilte av muligheten til å filme dette beistet.
Rodney fikk ideen om å dra for å finne hvithai.
Selvfølgelig ville jeg bli med, men det kunne jeg ikke.
Eieren og kapteinen av båten ville ikke ha en kvinne om bord.
Rodney planla en ekspedisjon med Alf Dean.
Alf Dean hadde verdensrekord i å fiske etter hvithai.
På det tidspunktet hadde andre fotografert andre haier.
Men det var ingen bilder…
REDAKTØR, DIVE MAGAZINE
…av hvithaier under vann.
Jeg hadde ikke sett det i andres dokumentarer,
så jeg så potensialet.
Etter noen dager kom vi frem til Memory Cave og Alf sa:
"Jeg har sett en del haier her."
Så han begynte å dryppe hvalolje.
Da vi sto opp om morgenen så vi flotte, store haier.
Den første gangen jeg så en, reiste håret seg i nakken
fordi det var en så stor hai.
Fy søren! Den haien så slem ut.
Ron satt faktisk på badeplattformen bak og filmet…
…og så ubåter med tenner.
Jeg syntes det var et imponerende dyr.
Jeg syntes jeg hadde noe unikt her.
Det er kanskje som å like løver. Det er et spesielt beist.
Etter det, det er synd å si, var det bare "drep, drep, drep".
På den turen syntes Alf det var hans plikt
å fange og drepe så mange haier han kunne og vi endte opp i båten hans,
med fem tre til fire meter lange hvithaier spredt utover.
Det var faktisk første gang jeg begynte å innse…
…at vi har disse flotte, store dyrene,
som er døde og… tapt for alltid.
Jeg syntes det var trist.
Det endret måten jeg så på spydfiske.
Etter det, sa Ron: "Jeg blir faktisk opprørt av å drepe fisk.
Jeg vil ikke gjøre det lenger."
Vi la ned spydene våre og konkurrerte aldri igjen.
Vi sa: "Fra nå av, skyter jeg dem bare med kameraet mitt."
Det var en personlig åpenbaring som førte til endringen,
det var opplevelsen som overbeviste dem.
Ingen sa det til dem, de så det selv.
MARINFORSKER
Og det beundrer jeg.
Vi solgte flere og flere opptak til TV.
De kjøpte ikke hvilken som helst undervannsfilm…
…de ville ha farlige havdyr. Eller de de trodde var farlig.
De ville ha drama.
Og om jeg kunne filmes sammen med dem,
var det enda bedre.
Valerie kunne dra ned og plukke opp hva som helst og leke med det,
det var bare… Det var utrolig.
Her har du en vakker australsk jente som gjør alle disse tingene
som ingen skal kunne gjøre.
Ron ba meg ofte om å gjøre farlige ting.
Noen ganger kalte han meg "Jeg bare prøver"-Valerie,
enten om jeg lagde en ny matrett eller…
…dykket med haier.
Jeg vil ikke kalle meg selv en Bond-pike.
Alt jeg gjorde var å tjene penger.
Ron ønsket seg alltid nytt kamerautstyr.
Han lagde alle undervannshusene sine, han var et geni.
Han er den smarteste mannen jeg har møtt.
Vi gjorde alt vi kunne for å leve av det vi elsket å gjøre.
Skal jeg mate de små fiskene eller vil du spare det til ørreten?
Det er ikke så mange små her.
Vi får se etter de små, gule skjellene.
På 1960-tallet, var det bare en håndfull personer
som filmet under vann.
Det var Hans Hass i Tyskland.
Det var Stan Waterman i USA.
Det var Cousteau i Sør-Frankrike.
Vi så Jacques Cousteau på TV.
Han fikk mye penger fra den franske regjeringen
og han hadde mange til å hjelpe seg.
Vi hadde ingen av delene.
En ting vi kopierte litt fra kaptein Jaques,
var at han gikk med rød lue.
Så jeg hadde alltid et bånd i håret, det var varemerket mitt.
Taylor-paret gjorde sin greie.
De utforsket det marine miljøet på egenhånd.
Det var bare Ron og Valerie.
Det var den gyldne tidsalderen for ny undervannsinformasjon.
Verden visste ikke så mye om haier på den tiden.
Du kan se den fra en båt,
du kan skjære den i biter og studere alle detaljene.
Det ble litt sånn "Dette gjør dette", og være en god forsker.
Men du har fortsatt ikke sett den under vann og i aksjon.
Den første hvithaien jeg så lignet et godstog på vei ut av tåken.
Den var praktfull.
DYKKER NEDENFOR FORSIKTIG
MAKS 5 KNOP INNEN 100 METER-FLAGGENE
Etter det ble jeg alltid med for å se på haier.
Jeg syntes det var spennende, en liten aluminiumsbåt
gir deg en slags frihet når du kommer ut på havet.
Hele verden er din.
Vi tenkte alltid ut måter å finne områder med godt med haier.
Marion Reef er midt i Korallhavet og en fisker kjente til det,
Og han sa: "Det er masse hai der ute."
Så vi la opp agn og innså at dette var et godt sted å filme.
Vi ble bedre kjent med dem enn de fleste andre dyr.
Vi dro tilbake året etter og før vi hadde kastet anker,
kom haiene bort til båten vår.
De kjente igjen lyden av båten vår.
De visste vi hadde mat og vi innså at haier kan læres opp.
Og du kan lære dem ett enkelt triks veldig raskt om du ønsker det.
Jeg visste hva som ville bli et bra bilde, jeg var fotograf.
Korallen var rosa og fin og jeg visste hvor sola gikk ned.
Jeg begynte å vifte med litt mat foran korallen
og en hvitfinnehai kom bort og jeg tappet den på nesa
og ga den ikke noe.
Til slutt kom han bort til den rosa korallen og jeg ga ham mat.
Jeg gjorde det to ganger om han svømte til den rosa korallen,
i en viss retning, fikk han litt mat. Det var bare litt fisk.
Og det fungerte. Det fungerte.
Det var akkurat det jeg ville filme.
De lærer raskere enn du kan lære opp en hund.
Hun hadde motet til å møte en art ansikt til ansikt
som vi ikke visste noe særlig om, hun knyttet bånd til naturen,
og hun delte opplevelsene og eventyrene med publikum.
Hun hjalp alle, inkludert oss,
fordi hun viste oss hva hun gjorde
når vi tidligere ville holdt oss borte fra dem. Det gjorde ikke hun.
Hun nærmet seg den og hun fulgte den og var fascinert
av å lære, ikke bare om hvordan den så ut, men om hvordan den oppførte seg.
Så fikk vi vår store sjanse.
Blue Water, White Death var en film
laget av Peter Gimbel, en amerikaner.
Han var fascinert av haier.
Og han ville lage en spillefilm.
Peter hadde sett to av Rons dokumentarer
og visste at han kunne jobbe med haier.
Vi så etter et dyr som jeg tror er ansett for å være
det farligste rovdyret som lever på denne jorda.
FARE BADING FORBUDT
Peter Gimbel tok oss med for å garantere at det var noen der
som kunne håndtere disse beistene.
Og han ga meg og Ron vårt livs eventyr.
Vi dro ut fra Sør-Afrika og fulgte hvalflåten
fordi de hadde sagt at det kom store hvithaier
for å spise av de harpunerte hvalene.
Hvor langt foran er de andre båtene?
Rundt…
Som undervannsfotograf så jeg bare det fantastiske eventyret i…
PIONER INNEN UNDERVANNSFILM
…søket som tok oss til Indiahavet for å lete etter hvithaien.
Jeg tror jeg, Peter, Ron og Valerie gradvis fant kursen vår
som smalnet seg inn mot haier og deres karisma.
Blue Water, White Death var sannsynligvis den første av sitt slag.
De hadde med en pen dame sammen med mennene…
FOTOGRAF OG VENN
Bruk den sylinderen først.
Den skal av, den på.
-Så jeg… -Ja.
Hun måtte jobbe for å være der.
Jeg ser begge to.
-Hvilket kamera er på, Ron? -Det her.
Det er en hai rett under baugen!
Vent litt, der er den andre.
Det er en til! Det er fire stykker der nå.
Fire haier. Jeg har mista de andre.
-Der. -Vanskelig å telle.
Med så mye mat i vannet forventer vi at hvithaien…
PETER GIMBELS STEMME FILMSKAPER
…men den kommer ikke.
Men det kommer andre haier fra dypet.
Vi så aldri bunnen, det var ikke noe land.
Vi hadde aldri støtt på hvitfinnehaier før…
De er ansvarlige for flere menneskelige dødsfall
enn alle andre haiarter i verden til sammen.
Tanken på å havne i vannet utenfor buret…
…midt blant alle haiene og alt var ganske ufattelig.
Men vi tenkte vi ville komme unna med det.
Da det ble bestemt at vi skulle gå ut av buret, tenkte jeg:
"Vi kommer til å dø. Nå dør vi."
Jeg vurderte ikke å ikke gå uti engang.
Carcharhinus longimanus, det er en haiart
som tar 200 mennesker i vannet etter et skipsforlis. De kommer i flokk.
Vi hadde lagt merke til at før de bet hvalen, selv om den var død,
dultet haien hvalen to eller tre ganger før den bet.
Så vi tenkte at haien ville dulte oss før den bet,
og om vi dultet den hardt tilbake, kunne vi finne vår plass i flokken.
Kameramennene hadde sånne svære undervannshus i metall.
Jeg hadde en pinne.
Vi dro inn i en annen verden.
En verden som eksisterte for 20 millioner år siden.
Vi ble aksepterte som andre havdyr som kom for å spise av hvalen…
…men bare etter at vi hadde funnet plassen vår i flokken.
Det virket som, for noen… at det vi drev med var dumdristighet.
Men det de til slutt gjorde, var å fremskaffe bevis
for at om vi passer våre egne saker, passer de sine. Det er gjensidig respekt.
Du ville ikke trodd det!
Det var fantastisk! Alt skjedde!
De slo til hvalen, det sprutet blod overalt og…
Stan og Peter var milevis unna og de var omringet av hai og…
Det må ha vært et dusin haier som gikk mot dem samtidig,
og så, som Peter sa, holdt han fingeren på knappen og gikk i sirkler,
det var alt han klarte.
De var selvfølgelig opprømte da de kom opp fra vannet,
de visste jo ikke om…
UNDERVANNSFILMSKAPER
…de ville overleve.
På den tiden dykket ikke folk med haier.
Men når du ser bildene av hundre hvitfinnehaier,
det kunne ikke skjedd i dag. Det er ikke nok haier.
Bildene representerer en historisk beretning
om hvordan det var på det tidspunktet, og det er utrolig verdifullt.
Vi leter fortsatt etter hvithaien.
Beklager, jeg aksepterer ikke prognosene.
Jeg tror fortsatt vi kan lokke en hvithai til denne riggen.
Jeg og Ron prøvde å si hvor vi burde dra. Vi visste vi var på feil sted.
Hallo, kjære. Kom igjen.
Peter hørte etter til slutt og vi dro til Sør-Australia.
Der kommer den! Hvithaien!
-Den må være over tre meter. -Ja.
Det er en hvithai!
Publikum elsker fare.
Jeg sa du ville få det til. Jeg visste det.
Legg til en vakker kvinne.
DYKKER
Da har du laget en vellykket dokumentar.
Riv den i filler!
I SØKEN ETTER HVITHAI DRAMATISK JAKT
Jeg innså ikke hvor stor filmen ville bli.
HAIER!
Her kommer den… Helt opp til buret!
Han er nok kjempeglad der inne.
PÅ JAKT ETTER HVITHAIEN
Måten filmen ble laget på var genial.
DYKKERTURPIONER
Valerie satte standarden ved å være den første glamorøse kvinnen
som dro ut på slike farlige eventyr, og jeg var hekta.
Gå inn igjen, Ron! Din dust.
Jeg vet ikke hva han skulle.
-Hvor er han? -Der, se!
Han sitter oppå buret.
Jeg er fra en landsby i Wales og vår lokale politimann
hadde plakater av henne på veggen sin som barn.
Det gikk verden rundt! Hun var virkelig overalt.
Kom deg uti, Valerie. Få hendene inn i buret.
Valerie i Blue Water, White Death, ble som en åpenbaring for meg.
Hun var sterk.
Det fantes ingen dykkere som ikke så Blue Water, White Death …
Blant dem var dykkeren Peter Benchley.
Valerie og Ron var Peters helter.
Han var klar over begeistringen for haier.
Peter ville skrive en roman som handlet om en fisk…
ENKE ETTER PETER BENCHLEY
…og jeg trodde ikke det ville fungere.
Universal Pictures ga oss en bok av Peter Benchley som het Haisommer.
PETER BENCHLEY HAISOMMER
De sendte oss et utkast og et brev der det sto:
"Tror dere denne fortellingen kan bli en god film?"
Vi leste den og Ron skrev tilbake og sa: "Ja."
Hjelp, vær så snill!
Det var ikke et skipsforlis og det var ikke Jack the Ripper.
Det var en hai.
Haisommer var vår første Hollywood-avtale.
Ron sa: "Jeg må gjøre en god jobb, det kan bli viktig."
De hadde allerede bestemt at Steven Spielberg
skulle regissere filmen.
Han sa: "Få tatt opptak av den ekte hvithaien først."
VELKOMMEN TIL PORT LINCOLN
Vi hadde gjort noe lignende flere ganger, dra ut for å prøve å få
hvithaien til å opptre.
SØLV
Jeg ble stolt da de ringte og ba meg om å arrangere en ekspedisjon…
HAIKOORDINATOR
…og jeg var ganske ung og gledet meg.
Peter skrev i Haisommer at haien var stor, nesten fem meter.
Og Spielberg bestemte seg for at den skulle være nesten åtte meter.
Dette førte til mange diskusjoner mellom Universal og Ron,
frem og tilbake. Steven Spielberg var veldig ung.
Dette var hans andre store film og for meg så han ut som en tenåring.
Jeg sa: "Steven, vi har et problem.
Hvithaiene våre er bare rundt fire meter lange."
Han sa: "Ikke noe problem, vi sender ned halvparten så store menn og bur."
Alt vi filmet var i halv størrelse så haiene så større ut.
Skippy var den lille dykkerbåten min.
Vi brukte den som stedfortreder for båten i Haisommer-filmen.
Du trenger en større båt.
De sendte ut en liten mann som het Carl Rizzo.
Han var som en halv mann, med perfekt form.
Han var faktisk stedfortreder for barn i ridescener og sånn.
Han kom bort til meg og sier:
"Når de pumper deg full av oksygen, suger du det inn eller dyttes det inn?"
Da skjønte jeg med en gang at han ikke kunne dykke.
UNIVERSAL PICTURES "HAISOMMER"
Han var allergisk mot sol og saltvann
og han var veldig allergisk mot haier.
Jeg husker da han så sin første hvithai, han var veldig nervøs.
Han så denne svære greia som svømte ut bak båten,
og sa: "Jeg skulle bedt om mer penger."
Får jeg ham nære buret,
-tror jeg jeg kan få munnen eller … -Den ødelegger det!
Har du andre forslag?
Jeg er i den lille båten i halvstørrelse og passer på ham,
og jeg sveiver ham ned med vinsjen.
Da Carl så hvithaiene som svømte rundt, ble han livredd.
Regissøren ropte: "Trekk opp Carl, han drukner!"
Så jeg sveivet ham opp og sa:
"Hva er galt?"
Og han sa: "Masken min fyller seg opp med vann."
Motviljen reddet livet hans.
Jeg var ti meter under overflaten og filmet.
Det er en hai der og jeg tenker: "Hvorfor er ikke Carl i buret?"
Rodney skulle hente ham og sette ham inn.
Og haien kom og dultet til buret
og satte fast hodet sitt.
Trekk ham opp!
Og jeg fant frem kameraet og filmet det.
Da vi filmet den australske sekvensen av hvithaiene…
REGISSØR, HAISOMMER
…hoppet en av hvithaiene opp i burbåten.
Det kom en stygg knuselyd, litt av dekket,
der vinsjen var festet til båten, brakk av.
Den slipper unna!
Jeg så Rodney ta tak i Carl.
Haien grep tak med tennene, som kan klemme med en styrke
på 21 tonn per kvadrattomme, tok tak i og vridde buret,
og stakk den av med det.
Alt falt fra hverandre og biter falt ned forbi meg.
Haien kom seg løs og svømte vekk. Vi fikk en god forestilling.
Det var ikke i manuset, men de la det inn fordi det var så bra.
Hvordan fikk du haiene til å gjøre det?
Hvordan fikk dere haiene til å gjøre ting på kommando?
-Det bør vi vel ikke si. -Nei.
Du trener dem opp
-i minst tre uker før. -Ja, trener dem opp.
HAISOMMER
Haisommer kom ut i 1975 og regnes som Hollywoods første store hit.
Har du sett Haisommer?
Hvem har ikke sett Haisommer?
Historien om en morderisk hvithai på rømmen.
Vi ante ikke…
FILMEN DU MÅ SE!
…at folk sto i milelange køer for å se den.
EN HAIS PERSPEKTIV
Køen er på rundt 12 personer
-og går rundt kvartalet. -Det stemmer.
-Nydelig. Bare nydelig. -Ja.
Ron og Valerie Taylor! Ja!
Den var veldig godt laget.
Og vi forventet aldri denne reaksjonen.
Vi trodde den ville forbli en middelmådig B-film
som nesten ingen ville se.
Den hadde allerede tjent mer noen andre spillefilmer.
SKUMLERE ENN EKSORSISTEN
Jeg hoppet ut av stolen som alle andre,
hele salen eksploderer i frykt.
Folk begynte å se fantomhaier hver gang de nærmet seg vann.
Folk kommer bort til oss og spør: "Er det som Haisommer?" og sånn.
Jeg er for ung til å dø.
IKKE GÅ I NÆRHETEN AV VANN
Jeg aner ikke hvor mange som sa:
"Dykker du i havet? Det er fullt av haier!"
Da jeg så Haisommer ble jeg veldig lei meg, jeg sa:
"Ingen vil nærme seg havet nå,"
Haisommer er en fiktiv fortelling.
Og det forbløffet ikke bare meg og Ron, det forbløffet Universal,
Richard Zanuck og David Brown, at publikum trodde på det.
Hai!
Vi ble overrasket. Du går ikke rundt i New York og er redd for King Kong.
Det må være et underbevisst instinkt, frykten for å bli spist levende.
Smil, din fordømte…
Haisommer ødela mye.
Det jeg synes var verst var at folk drepte haier overalt.
HAVNEN FULL FØR HAIJAKT
Vi ble veldig opprørte av dette.
Filmen blir verdt en million dollar!
Valerie og Ron Taylor, de store australske filmskaperne og dykkerne,
ringte meg og sa: "Folk drar ut på slakteturer
for å bevise noe slags macho-tull om seg selv."
FORFATTER AV HAISOMMER
"Haier blir drept og vi er bekymret
for at det kan føre til at deler av arten utryddes."
Peter Benchley sier at han aldri ville skrevet boken
om han visste hva ettervirkningene ville bli.
Folk som så Haisommer er redde for haier.
Bør vi være redde?
Dere bør være forsiktige,
men du går ikke rundt og er redd for biler.
Universal sendte meg og Ron på turné i USA der vi besøkte alle talkshows,
og fortalte at haier ikke er som haien i Haisommer.
Men det er interessant at ikke alle haier er farlige.
Dere sier at haier ikke er farlige, likevel deltok dere begge i to filmer
som portretterer haier som veldig farlige.
Hvordan rettferdiggjør dere det?
Vi har blitt kritisert for å promotere haier som farlige menneskeetere.
Men Haisommer er faktisk fiksjon, men den er så realistisk
at folk begynner å tro at haier er farlige.
Folk bør ikke holde seg unna strenger
fordi de er redde for å bli angrepet.
Det er mye mer sannsynlig å brekke beinet på veien dit,
enn det er å bli angrepet i vannet.
Ron, Valerie Taylor, tusen takk. Vi er straks tilbake.
Det faller ut tenner og du henger dem på et kjede,
så går du og ser Haisommer på kino, alle synes du er best.
Om det er en hai i området og svømmeren holder seg rolig,
er det en stor sjanse for at haien tenker:
"Nei, takk", og dra.
Om han får panikk, er det stor sjanse for å bli bitt.
Hva gjør haien med resten om den først biter?
De fleste haier slipper. De tester ut med tennene.
Vi har ferske tenner som nettopp har blitt trukket.
Vi er utsolgte for haitenner og kjever.
Det er en drapsmaskin.
Det er farligere med svømmebasseng i hagen, visste du det?
Jeg skulle hatt flere.
Jeg synes de er veldig skumle.
De hørte ikke på meg. De brydde seg ikke.
De fortsatte å drepe.
Ja. Det var vel det, eller?
Hva med deg? Hva skal du?
Haisommer ga alle haier et dårlig rykte.
Det finnes flere enn 400 haiarter i havet.
-Kom igjen. -Kanskje fem eller seks
av dem er potensielt farlige.
De fleste haier er harmløse, som sandtigerhaien.
Dette er sandtigerhaien, den ser ut som et uhyre.
Fordi tennene deres henger ut av ansiktet,
tenker folk: "Vi må drepe den haien."
De ble fullstendig utryddet på Floridakysten.
Og det samme kunne ha skjedd i Australia.
De ble slaktet ned. Så jeg begynte å skrive brev.
Jeg bønnfalt politikerne.
Jeg ville frede sandtigerhaien.
Som spydfisker drepte jeg én sandtigerhai…
…og nå ville jeg redde dem.
Jeg måtte redde dem.
Når en tanke har fått fotfeste hos meg, slipper jeg den ikke.
Det finnes ikke noe bedre enn å ha en god undervannsfilm der du sier:
"Se, den er harmløs. Den er som en hund."
Jeg ga meg ikke.
Det fungerte, Nå er de beskyttet av loven.
Det var den første haien som ble fredet.
Valerie banet vei.
En stor del av det miljøvern har blitt, begynte
med de små sandtigerhaiene.
Valerie prøvde å forklare og fjerne fordommer
for å skape et publikum som elsker haier.
Det var en hendelse der en hai
hadde surret seg fast i en kabel og de slapp den fri.
Når du ser en hvithai som kjemper for livet, vil du redde den.
Å taue en hai etter halen, du og jeg ville kanskje nølt.
De nølte ikke. Ja, risikoen var der, men den la de vekk.
De hjalp dyret på instinkt.
Det er en farlig ting å gjøre.
Men haien visste akkurat hva vi gjorde.
Ikke et eneste tegn på aggresjon. For et øyeblikk.
Den svømte ut mot havet og ble fanget av en fisker fem måneder etter.
Miljøvern? Det finnes ikke noe sånt for morderhaier,
fordi folk flest tenker at de er morderhaier,
og det er det.
Hvithaier har store problemer.
Det er store dyr, de lever lenge og reproduserer seg sakte.
Jeg har en tykk mappe full av brev jeg har skrevet
for å få fredet hvithaien før det er for sent.
Du vet at de forer regjeringen med den søpla der?
At det er en truet art og sånn.
De burde fengsles.
De eneste haiene han kjenner til, de eneste han jobber med,
og han gjør det trygt fra båten sin,
er haier som kjemper for å overleve.
De haiene han fanger prøver å flykte.
De vil leve. Vi ville også ha prøvd å flykte
om noen hektet oss på en krok.
Det er som et mareritt.
Hai. Bare ordet er nok til å skremme vannet av folk.
Hvithaier er enestående når det kommer til frykt.
Antimiljøvernere kaller haier "Guds feilgrep".
Det er noe forbanna tull.
De har levd uendret i millioner av år. Det er ikke en feilgrep.
De jakter hele døgnet…
Haier svømmer ikke rundt og tenker:
"Der er det et menneske! Jeg må spise ham."
De tenker ikke sånn.
Det vil bli et stort problem.
Jeg og Ron bestemte oss for å bevise for allmenheten
at haier ikke er ute etter oss.
Jeg fikk ideen om ringbrynje i 1967 da jeg så en kommersiell dykker
som beskyttet seg med slakterhansker.
Ron bestemte seg for at vi skulle prøve med oss selv som agn.
Marinbiolog Jeremiah Sullivan
har kommet fra Amerika for å bli med.
Jeg var en ung student.
Jeg studerte haiers sansesystem som marinbiolog.
Haidrakten ga oss muligheten til å gjøre ting
ingen hadde gjort før, for å lære noe.
Alt du gjør i livet innebærer risiko.
Selv en kopp te kan brenne deg.
Om han bare kunne ha bitt meg,
det ville vært en god test på hvor sikker drakten er.
Da jeg hørte om Ron og Valeries ønske om å teste teorien
om hvor farlig det er å være ute i vannet,
på grunn av haier som vil spise deg.
Og Ron og Valerie ville vise at det ikke er sånn.
Du kan leke agn, sånn: "Kom og ta meg."
Og de måtte… Haiene måtte oppmuntres.
Vi visste fortsatt ikke hva som ville skje når det kom til kraften i haibittet.
Jeg visste hva som sannsynligvis ville skje, men nå var det virkelig.
Forskere tok kraften i haibittet høyst alvorlig.
Eugenie Clark, den store haieksperten,
sa at jeg ville ha merker på skjelettet.
Haier har ikke kraftige bitt.
Det er en misoppfatning.
Vi visste hvordan de ville bite.
De bruker tennene sine.
Om de prøver å sage over metall, vil det ikke skje noe.
De får ikke inn noe og det beviste vi med brynjen.
Redaktørene i National Geographic ville bruke historien,
og de sendte den til noen amerikanske haieksperter,
og de forkastet den som en bløff.
Men så viste vi filmen vår til redaktørene.
Og redaktørene innså at ekspertene tok feil.
HAIBITTET AV VALERIE TAYLOR
Redaktørene viste fingeren til referansene sine.
I 40 år hadde de produsert
disse tingene på kommersielt nivå.
Nå er haidykkerindustrien verdt rundt en milliard dollar i året.
Dette har en til en viss grad bygget på informasjonen
som ble samlet ved bruk av draktene som jeg, Ron og Val
begynte å leke med den gangen.
Det pleide å være masse blåhai. På den tiden så vi dem hver dag.
De er fine haier. Alle som har bitt meg er døde nå.
De mistet finnen.
De er borte, de fortjente det ikke.
Det er store penger i hai.
Haifinner tas i enorme antall.
Man kan ikke fortsette å ta noe uten å erstatte det.
I løpet av de siste 20 årene, med fremveksten av middelklassen i Kina,
og økt salg av haifinnesuppe,
har 100 millioner haier blitt drept hvert år i 20 år.
Haier er en del av økosystemet. Vi forstyrrer dem.
Det er fryktelig å drepe et vakkert, vilt dyr på grunn av finnen.
Det er det samme som å drepe en elefant for snabelen eller tigeren for pelsen.
Du kan ikke forvente at en fisker på en liten øy ikke fanger hai for finnene
for å selge dem til kinesiske handelsmenn, det er gode penger.
Jeg klatret om bord i haifinnebåter for å fotografere.
En dag vil det være veldig få haier igjen.
Og disse bildene vil være bevis på hvor de ble av.
Haibilder. Så mange haier.
Vi har bare ti prosent av haiene igjen.
Og det handler om kunnskap, det leder til å bry seg.
Kom igjen. De er praktfulle skapninger, hvert eneste individ.
Se på det.
Hver eneste en fortjener vår respekt.
Dette bildet liker jeg veldig godt.
Vi må bare tenke annerledes.
Se hvordan han smiler. Et stort smil.
Den eneste måten vi kan stoppe total utslettelse på,
er å lage marine nasjonalparker der du ikke kan ta noe.
Lenge kunne vi garantere hvithaier
utenfor Port Lincoln i Sør-Australia.
Hallo, haier!
Rett på den.
Det er en annen en! Jeg vedder på at det er Maria.
Finnen står rett opp.
Få se. Det er nok Maria.
Hun ville beskyttet hele verden om hun fikk sjansen.
Søta. Kom igjen.
Hai…
Men spesielt i Sør-Australia, det har vært en stor del av livet hennes.
-Velkommen tilbake! -Hun kommer tilbake!
Skynd deg! Hun kommer tilbake.
Og hvithaier… Jeg tror Valerie ville lenket seg til et bur
om hun trodde noen ville drepe en unødvendig.
Bare for å vise at den ikke ville skade henne.
Jeg ville vise at haier har ulike personligheter,
og jeg har aldri sett noen håndmate en hvithai fra en båt.
Det var tre haier der. En av dem var veldig søt.
Jeg ville gi den hyggelige haien, en guttehai, fisken min.
Mark, nevøen min, ble så bekymret. Han klamret seg til meg og jeg tenkte:
"Det kommer ikke til å hjelpe.
Om den tar tak i meg står du igjen med en håndfull skjorte."
Ikke fortell meg at de ikke har personligheter. Det har de.
Vi trenger sånne som Valerie til å gjøre dette.
Hun fikk regjeringen til å beskytte området.
Heldigvis skjedde det.
Det ble kalt Ron og Valerie Taylor Marinepark.
Det er ironisk at det stedet hvor de filmet Haisommer
nå er et sted der hvithaier er beskyttet.
Da vi lagde vår første haifilm, sa Ron:
"Vi har laget en haifilm, nå gjør vi noe annet."
Vi lagde dem fortsatt.
Og vi kunne ikke tjene til livets opphold ved å filme sommerfugler.
Det måtte ha vært litt av en sommerfugl.
Ekteskapet vårt var et slags eventyr.
Ron likte å filme meg.
Han likte å dykke sammen med meg.
Det er ikke bare å elske noen, det er å… Du kan elske mange ting.
Mange typer kjærlighet.
ALDER OG FORRÆDERI VIL VINNE OVER UNGDOM OG FERDIGHET
Han følte seg ikke bra og dro til legen.
Og legen sa at han har akutt myelogen leukemi.
Det er alltid dødelig.
Jeg gjør meg klar for nattdykking. Jeg liker å dykke om natten.
Det er veldig interessant, for du ser andre kryp på natten
enn du gjør om dagen.
Greit, gutter! Lykke til! Lær masse!
Ha det!
Du vil aldri se Valerie være redd for noe.
Hun visste han kom til å dø, men hun innså det ikke.
Jeg trodde aldri Ron kom til å dø.
Jeg så på en vakre mannen og tenkte: "Han kan ikke dø."
Jeg syntes han var ganske vakker.
Ron Taylor og hans kone Valerie sluttet med jakt for å bli berømte
for sin dedikasjon til å bevare det havmiljøet.
Mr. Taylor døde fredfullt på et sykehus
i Sydney i morges.
Jeg savner ham veldig. Han var alt.
Mest av alt savner jeg å krølle meg inntil ham i senga.
Jeg legger meg og han er borte.
Det er en ensomhetsgreie. Jeg tar en pute.
Jeg legger den på min venstre side.
Jeg og Ron tok vårt siste dykk sammen på Fiji sammen med oksehaiene.
Det var spesielt.
-Hallo. -Hei. Bula.
-Bula. -Bula.
Jeg vet at det har vært vanskelig
for henne å dykke steder hun har dykket med Ron.
Hun sa at hun aldri trodde hun kom tilbake.
FILMPRODUSENT OG VENN
Det er mange minner her.
Ron og Valerie var veldig viktige i begynnelsen for å få til
denne miljøverns-suksesshistorien på beina.
De ble veldig involverte i lokalsamfunnet.
Overfiske gjorde korallrevene tomme, ingen fisk, ingenting.
Over tid, ved å mate haiene, er dette det eneste stedet jeg kjenner til
der det er sannsynlig at du kan se så mange som 80 eller 100 oksehaier.
-Ben! -Hei!
-Hvordan går det? -Bra.
Velkommen hjem.
-Tusen takk. -Takk.
MARINBIOLOG OG DYKKERKOMPIS
Hvordan var turen?
-Så du skal passe på meg? -Det skal jeg.
Det kommer til å bli vanskelig.
-Hvorfor det? -Jeg er så gammel.
-Nei. -Jeg har vondt.
Jeg er ung.
Ja! Bra. Jeg liker det.
Og jeg ser du er sterk.
Tusen takk.
Du har en fin, lys våtdrakt? Stemmer det?
En rosa en, men jeg har…
-Wow. -…skadet skulderen min
og jeg får den ikke på. Uansett.
-Trist. -Jeg må organisere tingene mine.
Å, fingrene mine. Stakkars gamle fingre.
Konsentrer deg.
Au. Det går bra.
Hvert dykk har potensiale til å bli et flott eventyr.
Jeg er ikke så gal som folk tror.
Det er noe mange ville elsket å gjøre, men de er for redde.
Det er alltids en sjanse for at en hai kan gjøre en feil,
og det ville det vært. En feil.
God morgen, Valerie!
-Morn! -God morgen!
-God morgen.
-Å, Michael! -Ja.
Å, kjære!
-Alt vel? -Jeg har savnet deg!
Landsbyen som eier korallrevet beskytter haiene.
De vokter det som en sjelden juvel, som det er.
Det har gjort landsbyen rikere og gitt jobb til folkene i landsbyen.
Vi kommer nok til å se oksehaier derfra,
som tar tunfiskhodene over oss.
Dette er det vi liker best.
Tar den forsiktig på.
Unnskyld, kjære.
Der ja. Da er du godt pakket inn.
Ja.
Jeg er klar. Jeg kan ikke tro det. Nei, det er jeg ikke.
Vær så god.
Takk.
-Noen må hjelpe meg opp. -Det er tre store her!
-Jeg liker det! -Så bra!
God luft. Mer enn nok luft.
-Jeg hopper. -Her borte.
Naturen lagde det perfekte dyret.
Det vil alltid forundre meg.
Den har overlevd i lange tider.
Undervannsverdenen er nydelig.
Det er en fin følelse og så mange forstår den ikke
fordi de tror den er farlig, det er den ikke.
Jeg kommer nok til å dykke når jeg havner i rullestol.
Det er ikke gravitasjon her. Jeg kan fly.
-Hallo. -Hallo.
Det er et flott område der nede.
Det er det virkelig.
Veldig rikt. Kjempefine koraller.
Vel, jeg ble dultet av en hai. Jeg håper de fikk det med.
Så du at haien dultet meg?
Det var fint å se.
-Den mente det ikke. -Ja.
Det var bare halen.
Jeg tror de kjente deg igjen.
-Tror det. -Du var så nære.
Ja. De kommer inn.
Jeg kjenner dem, jeg har kjent dem lenge.
Ingen kan gjøre alt. Og Valerie har gjort mer enn sin del.
Men det er håp.
Vi må bare se på Valerie og si:
"Se. Se hva hun har gjort, hvorfor gjør ikke du det?"
Uansett… skål for haiene!
TAKK TIL VALERIE MAY TAYLOR
VI ER TAKKNEMLIGE FOR FAMILIENE TAYLOR OG HEIGHES FOR STØTTEN
OG ENGASJEMENTET I PRODUKSJONEN AV DENNE FILMEN
I TILLEGG TIL HAIER, INKLUDERER ARVEN ETTER VALERIE TAYLOR:
GREAT BARRIER REEF, POTETGROUPER OG AUSTRALSK PELSSEL
VI ANERKJENNER DE TRADISJONELLE VOKTERNE AV OMRÅDENE VI BRUKTE I FILMEN
OG VIL VISE RESPEKT FOR DE ELDSTE, FØR, NÅ OG I FREMTIDEN OG FORLENGE
DEN RESPTEKTEN TIL ABORIGINERFOLKET OG FOLKET I TORRESSTREDET
VED Å SE DENNE FILMEN LOVLIG, STØTTER DU TUSENVIS AV JOBBER,
DISTRIBUTØRER OG CREW LISTET NEDENFOR
Tekst: Elisabeth Nonstad