Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Hvis han angriber dig, har du simpelthen ikke en chance.
Vi har her at gøre med en perfekt maskine, en ædemaskine.
Monstre som disse begyndte at dominere havet for ca. 350 millioner år siden.
Der har aldrig været et dyr som det. Aldrig!
Dets styrke og aggressivitet overgår enhver fantasi.
Oldtidens indere brugte hans tænder som pilespidser.
…om menneskeæderen, der stadig er derude.
Jeg har set en haj, helt tæt på.
-Du har et job. -Vi har et problem her.
Hajen vinder altid.
Pyjamas.
Skiftetøj.
Og så er jeg klar til Fiji.
Og jeg skal have en lyserød våddragt på til tyrehajerne,
hvilket jeg gjorde i de tidlige år, og så blev jeg bedt
om ikke at gøre det længere, fordi den fik tyrehajerne til at lægge mærke til mig.
Jeg syntes, det var godt, men det syntes andre ikke.
Jeg glæder mig til det, for jeg kommer til at se en masse gode venner.
Jeg har ikke set dem i over et år.
Jeg råber som regel højt af glæde, når jeg kommer op af vandet,
og hopper rundt: "Jeg elsker det." Og det gør jeg, jeg elsker det.
Og måske er jeg lidt mærkelig, men det gør jeg faktisk.
Jeg elsker at komme derned.
Jeg elsker, at se den store tyrehaj, her. Der gør sådan her.
Og havde du succes med spydfiskeriet?
Jeg var ret god til det. Så god, som en pige kan blive.
En dag, dernede,
kom der en haj og skræmte os op af vandet.
Det er ret spændende.
De har ikke hænder.
De mærker med deres snude, eller en sjælden gang med deres tænder.
Val har en lille bule på sin hage. Hun siger, at det er en hajtand.
Jeg kan mærke den derinde. Det gør meget ondt.
Valerie, tak fordi du kom.
Du har fortalt os i mange år, at hajer er nogle flinke fyre.
Jeg har ikke ændret holdning.
Mener du det, når du sammenligner hajer med hunde?
Ja, for de er som alle andre dyr.
Når man lærer dem at kende og forstå dem,
får man en helt anden holdning til dem.
Og der er alle mulige slags hunde. Og alle mulige slags hajer.
DYKKER I VANDET VÆR FORSIGTIG
Og de farlige hunde bider nok flere mennesker og dræber flere mennesker
end de farlige hajer i verden.
Vi ved så lidt om, hvad der er i havet.
Og Valerie var en af pionererne.
Nu er hendes navn selvfølgelig forbundet med hajer, hajer, hajer…
DYKKER, SØN AF JACQUES COUSTEAU
…men hun gjorde mange andre ting.
De fleste af os var bange for…
Eller ikke bange for, men vi var altid forsigtige og bekymrede,
når der var en masse hajer.
HAVBIOLOG
Med undtagelse af Valerie, som tænkte, det ville blive sjovt.
Folk kom med en masse vilde påstande om hajer og så videre,
om hvor farlige de var.
Valerie var den eneste, jeg havde mødt på det tidspunkt, der følte,
at de ikke var så farlige, og at man faktisk kunne lege med dem.
Længe før nogen anden.
Første gang jeg kunne se under vandet,
var jeg fjorten år gammel…
…og jeg så et stykke tang.
Jeg syntes, det var fantastisk.
Det svømmede frem og tilbage, frem og tilbage.
Og jeg vidste, jeg måtte se mere.
Jeg gled ned i vandet…
…fra den verden, vi alle kender…
…og ind i en anden verden.
En anderledes verden, fremmed.
Jeg var ikke en del af den verden, jeg var bare en gæst.
Og jeg tror, det var begyndelsen.
Min far havde mavesår, og han havde lettest ved at spise fisk.
Og man vil gerne glæde sine forældre, så jeg begyndte at fiske med spyd.
Og jeg var meget god til det.
Tilbage i 50'erne var der så meget liv i havet, at man lærte at jage.
Hvordan man forfølger en fisk, mens man holder vejret.
Den første haj, jeg så, var en grå nursehaj.
Jeg var skrækslagen, og forventede et angreb når som helst.
Vi kom op af vandet, og var okay. Jeg vidste bare, at de var dræbere.
Den største ferietrussel i Storbritannien er vejret, men i Australien er det hajer.
Ingen vil bides af et monster.
Når man tænker tilbage på 50'erne og 60'erne, var holdningen:
"En god haj er en død haj."
FORKVINDE, SHARK SAVERS - WILDAID
Sådan var det.
Uden for havnen fanges hajer hver dag af sportsfiskere.
Dengang havde vi ikke den information, vi har i dag.
Naturen blev betragtet som et mørkt, ondt sted,
der havde med mørke kræfter at gøre.
Spydfiskeri var nervepirrende, men hvert skridt på vejen var det et eventyr,
et skridt ud i det ukendte.
Og hver gang man gjorde det, kom man ud med lidt mere viden.
Jeg forstod mit bytte.
Jeg meldte mig med tiden ind i en klub. Det var meget spændende.
Der var masser af klubber i Sydney.
Spydfiskeri var i høj grad en macho-sport.
Ved de første mesterskaber i spydfiskeri for kvinder, var der syv kvinder.
Der var omkring 700 mænd. Der var bare så mange mænd.
Sådan.
I 50'erne var dykning helt i gennem en mandlig kultur.
Jeg har talt med Valerie, om hvordan det var
at være en kvinde i denne mandsdominerede kultur.
Fordi det var sådan, måtte hun være stærkere og skarpere,
bedre end alle for at klare det.
Hun var ret dødbringende. Hun ville have været Dræberdamen dengang.
Og interessant nok startede de fleste
store miljøforkæmpere med jagt.
For de var de eneste, der var ude og involverede sig i disse ting.
Valerie er ansvarlig for drengens sikkerhed.
Hun vil demonstrere, hvordan man håndterer farlige hajer.
Denne farlige haj er den største, der nogensinde er blevet dræbt
af en kvindelig fridykker i hele verden.
Jeg har kun dræbt en haj.
Gid, jeg ikke havde. Men dengang var der ingen til at sige: "Det er en slem ting."
Kun til at sige: "Åh, meget fint."
Jeg har dræbt mange fisk.
Holdningen var, at der var så meget liv i havet.
Man kunne tage alt, hvad man ville, uden nogensinde at gøre en forskel.
En pige som Valerie Heighes ved, at når hun gør klar til at dykke,
må hun også være klar til at forsvare sig selv mod farerne,
der altid venter under overfladen.
Jeg tror, alle mødre ville have, at deres døtre skulle blive gift og få børn.
Det er ikke, fordi jeg ikke ville have børn.
Jeg ville gøre andre ting.
Jeg ville have mit eget særlige liv.
Da jeg var tolv, fik jeg konstateret polio,
børnelammelse.
De sagde, at indtil jeg kunne gå, kunne jeg ikke komme hjem.
Jeg hadede det der.
De begyndte at sende mig bøger, de sendte de store klassikere,
Lorna Doone, Skatteøen, Tom Sawyers eventyr, og Huckleberry Finn.
Jeg elskede bare de bøger, jeg læste dem igen og igen.
Jeg læste Huckleberry Finn så mange gange. Den tog mig med på et mentalt eventyr.
Jeg havde besluttet mig for, at jeg skulle hjem.
Jeg kæmpede og kæmpede hver dag.
Og efter ni uger gik jeg ud derfra, og min mor kom og hentede mig.
De sagde, jeg ikke kunne, og jeg gjorde det.
Jeg er taknemmelig for, at det ikke lammede mig resten af livet.
Jeg læste de bøger, og det fik mig til at se alle mulighederne, der er på planeten.
Jeg vidste ikke, hvordan jeg kunne opnå nogen af dem, men jeg vidste, de fandtes.
Men ingen er vilde efter at slide over et varmt komfur,
mindst af alle havfruen, Valerie Heighes.
Alle, der vil have deres billede taget af en havfrue,
kan bare stille sig i kø.
Når en som Valerie kommer herned med et kamera,
kommer alle de flotteste fyre frem for at posere for hende.
Klubben plejede at lave nogle ture.
Ron var der. Jeg bemærkede ham, fordi jeg var vant til at se ham spydfiske.
Han var anderledes end de andre fyre.
Ron havde vundet fire australske mesterskaber og verdensmesterskabet.
Han var den bedste.
Jeg var på udkig efter eventyr i undervandsverdenen og…
RON TAYLORS STEMME SPYDFISKER OG FILMMAGER
…jeg plejede at tage mit 16-millimeter kamera med ud med spydfiskerne,
som jeg hang ud med dengang. Bare for at eksperimentere.
Jeg var der, og han spurgte mig om jeg ville stå model for ham.
Og jeg blev meget smigret. Selvfølgelig ville jeg stå model for ham.
Jeg kan tydeligt huske første gang, jeg filmede Valerie under vandet.
Jeg var meget interesseret i Valerie, fordi hun var meget attraktiv.
Jeg hyggede mig. Jeg flirtede bare løs.
Jeg lavede mine egne bikinier.
Og så en dag sagde Ron: "Jeg køber dig en badedragt."
Den var gul.
Hun var interesseret i undervandsverdenen, ligesom mig.
Hun var aggressiv, hun var ikke en af de der pjevsede kvinder.
Og så besluttede vi os for at blive gift.
Jeg var kvindelig mester i spydfiskeri, Ron var verdensmester i spydfiskeri,
vi var på toppen af sporten.
Ron og jeg opdagede, at det ofte tiltrækker hajer, når man spidder en fisk.
Dengang trak dykkere rundt på
fire eller fem fisk gennem vandet.
Og selvfølgelig ved vi nu, at hvis du vil tiltrække hajer…
MESTER I SPYDFISKERI
…tager man fiskeblod og trækker det gennem vandet,
så praktisk talt kom vi med madding til en haj.
Vi hørte om Rodneys hajangreb med forfærdelse. Han var en ven.
Der var 495 sting i mit bryst og 94 i min hånd her,
og alle sener, bortset fra den her, blev revet over.
De måtte sy dem sammen igen.
Håber du på, at kunne fortsætte med at fridykke en dag?
Jeg kommer tilbage i vandet et sted, engang, men jeg ved det ikke.
NEW SOUTH WALES
Vi vidste, at det var en hvidhaj, der bed ham.
Vi var begejstrede over muligheden for at filme dette bæst.
Rodney fik ideen om at lave en hvidhajstur.
Selvfølgelig ville jeg med dengang, men jeg kunne ikke.
Ejeren og kaptajnen af båden ville ikke have en kvinde ombord.
Rodney arrangerede en ekspedition med Alf Dean.
Alf Dean havde verdensrekorden i sportsfiskeri for hvidhajer.
Dengang havde andre fotograferet andre hajer.
Men der var ingen billeder…
VERDENSREDAKTØR, DIVE MAGAZINE
…af levende hvidhajer, under vandet.
Jeg havde aldrig set det før i andre folks dokumentarer,
så jeg kunne se potentialet.
Efter et par dage lagde vi til ved Memory Cove, og Alf sagde:
"Jeg har fanget og set ret mange hajer her."
Så han begyndte at dryppe hvalolie ud.
Vi stod op om morgenen og så enormt store hajer.
Første gang jeg så den, rejste hårene sig i nakken på mig,
for det var sådan en stor haj.
Du godeste! Den haj ser ond ud.
Ron sad faktisk på gangbrættet bagved, og optog noget…
…og så ubåde med tænder.
Jeg syntes, at det var et meget imponerende dyr.
Jeg tænkte, at jeg havde noget unikt der.
Det er vel som at holde af en løve. Det er et særligt dyr.
Efter det var det desværre bare dræb, dræb, dræb.
På den tur troede Alf, at det var hans pligt
at fange og dræbe så mange hajer, som han kunne, og vi endte med
fem tre-fire meter lange hvidhajer, spredt ud på dækket.
Og det var faktisk første gang, jeg begyndte at indse…
…vi fik disse store, utrolige dyr
dræbt og… mistet for altid.
Jeg syntes, det var trist.
Det ændrede virkelig måden, jeg så på verden og spydfiskeri på.
Bagefter sagde Ron: "Det gør mig faktisk ked af det at slå fisk ihjel.
"Jeg vil ikke gøre det længere."
Vi lagde vores spyd fra os, og deltog aldrig i en konkurrence igen.
Vi sagde: "Fra nu af skyder jeg dem med mit kamera."
Det var en personlig åbenbaring, der skabte den overgang,
det var erfaring, der overbeviste dem.
Ingen fortalte dem det. De kunne selv se det.
HAVFORSKER
Og det beundrer jeg.
Vi solgte flere og flere optagelser til fjernsynet.
De ville ikke købe enhver undervandsfilm…
…de ville have farlige havdyr. Eller dem, de troede var farlige.
De ville have drama.
Og hvis jeg var med i filmen og flagrede rundt blandt alle disse dyr,
var det endnu bedre.
Valerie dykkede ned og samlede et eller andet op og legede med det
og bare… det var utroligt.
Her var der en smuk australsk pige, der lavede alle disse vilde ting,
som ingen burde kunne.
Ron bad mig ofte om at gøre meget farlige ting.
Han kaldte mig nogle gange "Prøv-det-bare-Valerie,"
uanset om jeg lavede noget nyt mad eller…
…dykkede med hajer.
Jeg vil ikke sige, jeg troede, jeg var en Bond-pige.
Alt, hvad jeg gjorde, var for at tjene penge.
Ron ville hele tiden have nyt kameraudstyr.
Han lavede alle sine egne kamerahuse, han var et geni.
Han er nok den klogeste mand, jeg nogensinde har mødt.
Vi gjorde, hvad vi kunne, for at leve af det, vi elskede at lave.
Skal jeg fodre de bittesmå fisk, eller skal jeg
gemme det til den store ørred?
Der er ikke så mange af de små fisk.
Vi leder efter de bittesmå gule konkylier i korallerne.
Tilbage i 1960'erne var der en håndfuld mennesker i verden,
der optog film under vandet.
Der var Hans Hass i Tyskland.
Der var Stan Waterman i USA.
Der var Cousteau i Sydfrankrig.
Vi så Jacques Cousteau i fjernsynet.
Han fik mange penge af den franske regering
og han fik hjælp af mange folk.
Det havde vi ikke noget af.
En ting, som vi kopierede lidt fra kaptajn Jacques, var,
at han altid havde en rød alpehue på.
Så jeg havde altid et knaldrødt hårbånd i. Det var mit varemærke.
Taylor-parret gjorde deres egen ting.
De ejede og udforskede havmiljøet på egen hånd.
Det var bare Ron og Valerie.
Det var guldalderen for ny undervandsviden.
Man vidste meget lidt rundt omkring i verden om hajer dengang.
Man kan se på den fra båden, alt det man vil,
man kan skære den i stykker og studere alt ved den.
Man kunne sige: "Åh, den vil gøre sådan." Og være en stor forsker.
Men man har stadig ikke set den i aktion under vandet.
Den første hvidhaj, jeg så, var som et godstog, der kom ud af tågen.
Den var storslået.
DYKKER I VANDET VÆR FORSIGTIG
SEJL KUN 5 KNOB INDENFOR 100 METER AF FLAGENE
Derefter gik jeg aldrig glip af en tur ud for at se på hajer.
Jeg syntes, de var meget spændende, og denne lille aluminiumsbåd
er en slags frihed, når man kommer ud på havet.
Hele verden er din.
Vi tænkte begge to altid på, hvordan vi kunne finde et område med gode hajer.
Marion Reef ligger midt i Koralhavet, en fisker kendte til det.
Og han sagde: "Der er mange hajer derude."
Så vi satte madding ud, og indså, at det var et godt sted at filme på.
Så vi kom til at kende dem bedre, end de fleste andre dyr.
Det følgende år tog vi tilbage, og før vi overhovedet havde kastet anker,
kom hajerne op til vores aluminiumsbåd.
De genkendte lyden af vores båd.
De vidste, der ville være mad, og vi indså, at hajer kan lære.
Og man kan lære dem et meget simpelt trick, meget hurtigt, hvis man vil.
Jeg vidste, hvad der ville blive et godt billede. Jeg var fotograf.
Der var en flot lyserød koral, og jeg vidste, hvor solen ville gå ned.
Jeg begyndte at vifte med lidt mad foran korallen,
og en hvidtippet revhaj kom med det samme, og jeg slog ham på næsen
og ville ikke give ham det.
Med tiden kom han over til den lyserøde koral, og jeg gav ham maden.
Jeg gjorde det to gange, og han vidste, at hvis han svømmede hen til korallen,
i en bestemt retning, ville han få noget mad, bare et lille stykke fisk.
Og det virkede. Det virkede.
Billedet blev præcis, som jeg havde planlagt.
De lærer. Hurtigere end man kan træne en hund.
Hun havde modet til at stille sig op over for en art,
som vi ikke vidste ret meget om dengang, og forbandt sig med naturen,
og hun kunne dele sine oplevelser og eventyr med offentligheden.
Hun hjalp alle, inklusive os,
for hun viste os, hvad hun gjorde,
når vi historisk set har holdt os væk fra dem. Det gjorde hun ikke.
Det var hende, der kom tæt på den, og hun fulgte efter den, og var optaget
af at lære ikke kun, hvordan den ser ud, men også dens adfærd.
Og så fik vi vores store chance.
JAGTEN PÅ DEN STORE HVIDE HAJ
Jagten på den store hvide haj var en film,
der blev udtænkt af Peter Gimbel, en amerikaner.
Og han var fascineret af hajer.
Og han ville lave en spillefilm.
Peter havde set to af Rons dokumentarer,
og han vidste, vi kunne arbejde med hajer.
Vi leder efter det dyr, som jeg tror, bliver opfattet som
det farligste rovdyr, der stadig findes i verden.
FARE BADNING FORBUDT
Peter Gimbel tog os med for at være sikker på, at nogen vidste,
hvordan man håndterede disse bæster.
Og han gav os, Ron og jeg, vores livs eventyr.
Vi satte ud på vores søgen fra Sydafrika, og fulgte efter en hvalfangerflåde,
fordi de fortalte os, at enorme hvidhajer kom ind
for at æde de harpunerede hvaler.
Hvor lang foran os er de andre skibe nu?
Omkring…
Som undervandsfotograf så jeg det bare som et vidunderligt eventyr…
PIONER INDEN FOR UNDERVANDSFILM
…en søgen ud på Det Indiske Ocean efter hvidhajen.
Jeg tror, at Peter og Ron og jeg selv, og Valerie gradvist fandt vores kurs
og fokuserede på hajer, den karisma, de har.
Jagten på den store hvide haj var nok den første film af den type.
At have en kvinde med,
en smuk, blond kvinde med alle de mænd…
PROFESSIONEL FOTOGRAF OG VEN
Brug den flaske, der står længst væk, først.
Vi slukker her og tænder der,
-så jeg… -Ja.
Hun skulle gøre sig fortjent til at være med.
Jeg har dem begge.
-Hvilket kamera skal med, Ron? -Det her.
Der er en haj lige under stævnen!
Hold det, der, der er en anden.
Der er en til! Og en til. Der er fire dernede nu.
Fire hajer. Nu har jeg mistet den anden.
-Værsgo. -Som at tælle kyllinger.
Med den mængde mad i vandet, forventer vi en hvidhaj…
PETER GIMBELS STEMME FILMMAGER
…men han kommer ikke.
Men andre hajer kom op fra det store dyb.
Vi så aldrig bunden, der var ikke noget land.
Vi havde aldrig mødt oceanisk hvidtippede hajer før…
…den art, der har flere menneskeliv på samvittigheden,
end alle andre hajer i verden tilsammen.
Ideen om at hoppe i vandet uden for buret…
…midt i alle de hajer og det hele var ret utrolig,
men vi troede, at vi kunne slippe afsted med det.
Da det blev besluttet, at vi skulle forlade buret, tænkte jeg,
"Ja, vi kommer til at dø. Nu dør vi."
Jeg overvejede aldrig at lade være.
Carcharhinus longimanus, det er ham,
der tager 200 mennesker i vandet, efter et skibbrud. De kommer i flokke.
Vi havde bemærket, at før de bed hvalen, selv om den var død,
stødte hajen ind i den to eller tre gange, og så bed den.
Og vi regnede med, at hajen ville støde ind i os, før den bed,
og hvis vi stødte hårdt tilbage, kunne vi gøre plads til os selv i flokken.
Kameramændene havde alle sammen kæmpestore huse i metal.
Jeg havde en kæp.
Vi gik ind i en anden verden.
En verden, der fandtes for 20 millioner år siden.
Vi blev accepteret som andre havdyr, der var kommet for at æde hvalen…
…men først da vi havde gjort plads til os selv i flokken.
Det virkede, for nogle folk, meget dumdristigt det, de lavede.
Men det, de gjorde, var faktisk at levere beviser for,
at hvis vi passer os selv, passer de sig selv. Det er gensidig respekt.
Åh, det var utroligt! Utroligt!
Det var fantastisk! Alt skete!
De angreb hvalen, og blodet flød over det hele, og…
Stan og Peter var langt væk, de var omringet af hajer og…
Hør, der må have været tolv hajer, der kom imod dem samtidigt,
og så, som Peter sagde, holdt han bare sin finger på knappen og drejede rundt,
han kunne ikke gøre andet.
De var meget opstemte, da de kom op efter de dyk,
for de vidste ikke…
UNDERVANDSFILMMAGER
…at de kunne overleve det.
Dengang dykkede folk ikke med hajer.
Men når man ser de billeder af et hundrede oceaniske hvidtippede hajer.
Det kan ikke ske i dag. Der er ikke nok hajer.
Og de billeder, tror jeg, repræsenterer et historisk vidnesbyrd
om det, der var engang, og det er utroligt værdifuldt.
Vi ledte stadig efter hvidhajen.
Beklager, men jeg vil ikke acceptere de her forudsigelser.
Jeg tror stadig, at vi kan tiltrække en hvidhaj til båden.
Ron og jeg prøvede at sige, hvor vi skulle hen. Vi vidste, vi var det forkerte sted.
Hej, skat. Hej, søde. Kom så.
Til sidste lyttede Peter. Vi tog alle til South Australia.
Her kommer han! Der er den! Hvidhajen!
-Åh, han må være 4 meter. -Ja.
Det er en hvidhaj!
Publikum elsker selvfølgelig fare.
Ja, jeg sagde, du ville få den. Jeg vidste, du ville få den.
Og tilføj så en smuk kvinde.
DYKKER
Så har du ingredienserne til en succesfuld dokumentar.
JAGTEN PÅ HVIDHAJEN
Flå det i stykker!
PÅ JAGT EFTER EN STOR HAJ DRAMATISK JAGT PÅ DRÆBERHAJ
Jeg vidste ikke, hvor stor en film det ville blive.
HAJER!
Her kommer han, helt op… Helt op mod buret!
Gimbel er sikkert lykkelig derinde.
PÅ JAGT EFTER HVIDHAJEN
Der var en genial ide i skabelsen af filmen.
PIONER INDEN FOR DYKKERTURE
Valerie satte standarden ved at være den første glamourøse kvinde
til at tage ud på farlige eventyr, og jeg blev fanget.
Kom ind igen, Ron! Fjollehoved.
Hvorfor er han ude af buret?
-Hvor er han? -Der, se ham lige!
Han sidder oven på buret.
Jeg er fra en lille landsby i Wales, og vores lokale politimand,
havde plakater af hende på sin væg, da han var barn.
JAGTEN PÅ DEN STORE HVIDE HAJ
Det var verdensomspændende! Hun kom virkelig ud i verden.
Kom ind, Valerie. Få hænderne ind i buret.
Valerie i Jagten på den store hvide haj var en åbenbaring for mig.
Hun var stærk.
Der var ingen dykkere, som ikke havde set Jagten på den store hvide haj…
…og blandt dem var en dykker ved navn Peter Benchley.
Valerie og Ron var helt sikkert Peters idoler.
Han var klar over, hvor spændende hajer var.
Peter havde en ide til en roman om en fisk…
ENKE EFTER PETER BENCHLEY
…og jeg sagde: "Peter, jeg tror ikke, det vil fungere."
Universal Pictures gav os en bog af Peter Benchley, der hed Dødens gab.
DØDENS GAB
De sendte os et udkast og et brev, hvor der stod:
"Tror I, denne historie kunne blive en god spillefilm?"
Vi læste den begge, og Ron skrev tilbage og sagde: "Ja."
Hjælp!
Det her er ikke en skibsulykke, og det var ikke Jack the Ripper.
Det var en haj.
Dødens gab var vores første store Hollywood-job.
Ron sagde: "Jeg skal gøre et godt stykke arbejde her, det kan blive vigtigt."
De havde allerede besluttet, at Steven Spielberg
skulle være instruktør.
Han sagde: "Skaf optagelserne af levende hvidhajer først."
VELKOMMEN TIL PORT LINCOLN OLYMPISK GULD-LAND
Vi havde gjort den slags så ofte, at tage ud og prøve at få
en haj til at give en forestilling.
Jeg var ret stolt af at blive spurgt om, jeg kunne organisere en stor ekspedition…
HAJEKSPEDITION-KOORDINATOR
…og jeg var ret ung dengang og meget spændt.
Peter påstod i Dødens gab, at hajen var stor, på 5 meter.
Og selvfølgelig besluttede Spielberg, at hajen skulle være 7,5 meter lang.
Og det skabte en masse tovtrækkeri mellem Universal og Ron,
frem og tilbage. Steven Spielberg var meget ung.
Det var hans anden store film. Jeg syntes, han lignede en teenager.
Jeg sagde: "Steven, der er et problem her.
Vores hvidhajer er kun omkring fire meter lange."
Han sagde: "Intet problem. Vi sender en mand og bure på halv størrelse derned."
Alt, hvad vi filmede var af halv størrelse for at få vores hajer til at se større ud.
Skippy var min båd til at dykke efter abalone-snegle.
Vi brugte min lille båd som stand-in for båden i Dødens gab-filmen.
Du får brug for en større båd.
De sendte en lille mand ved navn Carl Rizzo ud.
Han var halvt så stor som en normal mand, men med normale proportioner.
Han plejede at være stand-in for børn, der skulle ride og den slags.
Den lille fyr kom hen til mig og sagde:
"Når de pumper ilt ind i dig, skal man så suge det ind, eller skubbes det ind?
Så jeg vidste med det samme, at han ikke anede, hvordan man dykker.
"DØDENS GAB" RULLE 1B KAMERA C
Han var allergisk over for solen, han var allergisk over for saltvand,
og han var meget allergisk over for hajer.
Og jeg kan huske, at da han så sin første hvidhaj, blev han meget nervøs.
Han så på den her store ting, der svømmede bag båden,
og han sagde: "Jeg skulle have bedt om flere penge."
Hvis jeg får ham tæt på buret,
-kan jeg måske ramme ham i munden… -Den haj flår buret i småstykker!
Har du et bedre forslag?
Jeg var i en lille båd på halv størrelse og holdt øje med ham,
og jeg sænkede ham ned med spillet.
Da Carl så de store hvidhajer svømme rundt, blev han skrækslagen.
Instruktøren råbte: "Hurtigt, træk Carl op. Han drukner!"
Så jeg hejste ham op til toppen, og jeg sagde:
"Hvad er der galt?"
Og han sagde: "Min maske bliver fyldt med vand."
Det var hans modvillighed, der reddede hans liv.
Jeg var omkring ti meter nede og filmede opad.
Der er en haj, og jeg tænker: "Hvorfor kommer Carl ikke ned i buret?"
Rodney skulle til at samle ham op og sætte ham ned i det.
Og så kom hajen, og stødte ind i buret,
og dens hoved sad fast i tovværket.
Træk ham op. Træk til!
Og jeg tog fat i 16-millimeter kameraet, og filmede det.
Da vi optog de australske sekvenser med hvidhajerne…
INSTRUKTØR, DØDENS GAB
…sprang en af dem ind i båden med buret.
Der lød en forfærdelig brækkende lyd, den del af dækket,
hvor spillet sad fast på båden, brækkede af.
Den slipper væk!
Jeg så Rodney trække Carl tilbage.
Med sine kæber, der kan bide sammen
med 21 tons per kvadrattomme, greb den fat i buret og vred det,
og dykkede ned med buret.
Og alt brækkede af og væltede ned forbi mig.
Hajen kom fri af det og svømmede væk. Vi havde fat i en god entertainer.
Det var ikke i manuskriptet, men det kom med, fordi det var godt.
Hvordan får man hajer til at gøre det?
Hvordan fik de en haj til at gøre de ting på kommando?
-Vi må hellere holde på hemmeligheden. -Altså…
…man skal træne dem
-mindst tre uger før filmen. -Ja, træning.
DØDENS GAB
Udgivelsen af Dødens gab i 1975 betragtes som den første Hollywood-kassesucces.
Har du set Dødens gab?
Hvem har ikke set Dødens gab endnu?
Historien om en morderisk hvidhaj på fri fod.
Vi anede ikke…
SE DEN! DØDENS GAB
…at folk ville stå i kilometerlange køer for at se den.
HAJENS BLIK PÅ OFRENE
Køen er omkring 12 mennesker
-bred, hele vejen ned ad gaden. -Det er den. Ja.
-Vidunderligt. -Ja.
Ron og Valerie Taylor! Ja!
Den var meget godt lavet.
Og vi forventede ikke, at dette ville ske, den reaktion.
Vi tænkte, det bare ville være en tredjerangs Hollywood-B-film,
som næsten ingen ville se.
Den har allerede tjent flere penge, end nogen anden film i historien.
UHYGGELIGERE END EKSORCISTEN
Og selvfølgelig røg jeg op af stolen som alle andre,
for hele biografen eksploderede af rædsel.
Og nogle folk ser nu fantomhajer, hver gang de nærmer sig vandet.
Folk kommer altid hen til os i tårnet og spørger: "Er det Dødens gab?"
Jeg er for ung til at dø.
FILMKRITIKER: HOLD JER VÆK FRA VANDET
Jeg ved ikke, hvor mange der sagde:
"Dykker du i havet? Det er fyldt med hajer!"
Da jeg så Dødens gab, blev jeg sønderknust, for jeg sagde:
"Ingen vil svømme i havet."
Dødens gab er en fiktiv historie.
Og det forbløffede ikke kun Ron og jeg, men også Universal,
og Richard Zanuck og David Brown, at publikum troede på den.
Haj!
Vi var forbavsede. Man går ikke rundt i New York og bekymrer sig om King Kong.
Det må være en instinktiv, underbevidst frygt for at blive ædt levende.
Smil, dit…
Men Dødens gab satte tingene tilbage.
Det, jeg fortryder, er, at folk tog ud og dræbte hajer alle steder.
BÅDE FYLDER HAVN TIL HAJKONKURRENCE
Det blev vi meget kede af.
Sikke en stor en! En optagelse til en million!
Valerie og Ron Taylor, de store australske filmfotografer og dykkere,
ringede til mig og sagde: "Folk tager ud på slagteture
for at bevise et eller andet macho-vrøvl om dem selv."
FORFATTER TIL DØDENS GAB
"Og hajer bliver dræbt over det hele, og vi er bekymrede for,
"at det faktisk kan true nogle af arterne."
Peter Benchley sagde, han aldrig ville have skrevet bogen,
hvis han havde vidst, hvilke følger den ville få.
Folk, der så filmen Dødens gab er bange for hajer.
Er der grund til at frygte dem?
Man skal behandle dem varsomt,
men du er jo heller ikke bange for biler.
Universal fik Ron og jeg til USA, hvor vi tog på talkshow-turne,
og fortalte folk, at hajer ikke er som hajen i Dødens gab.
Men det er interessant, at ikke alle hajer er farlige.
I siger, at hajer ikke er farlige, men I deltog begge i to film,
der portrætterer hajer som meget farlige.
Hvordan forsvarer I det?
Vi er blevet kritiseret for at vise hajer som menneskeædere og farlige.
Men Dødens gab er faktisk en fiktionsfilm, men den er så realistisk,
at folk kommer til at tro, at hajer er farlige.
Jeg synes ikke, at folk skal holde sig fra strandene,
fordi de er bange for et hajangreb.
Det er meget mere sandsynligt, at de falder og brækker benet på vej derhen,
end at de bliver angrebet, når de er i vandet.
Ron, Valerie Taylor, mange tak. Vi er tilbage efter denne meddelelse.
Tag hele kæben ud og tænderne falder ud. Sætter man dem på en guldkæde,
og tager i biografen for at se Dødens gab, synes alle, man er den sejeste.
Jeg føler, at når der er en haj i området, og den svømmende holder sig i ro,
er der god chance for, at hajen kigger på ham og siger:
"Det gider jeg ikke æde," og svømmer væk.
Når de går i panik, er der en god chance for, at de bliver bidt.
Når en haj bider, hvad gør den så med resten af dig?
De fleste hajer giver bare slip. De afprøver med deres tænder.
Vi har friske tænder, der er trukket ud af en haj for nyligt.
Vi løb tør for hajtænder, for hajkæber.
Det er bare en dræbermaskine.
Det er farligere at have en svømmepøl i baghaven. Vidste du det?
Gid, vi havde mere af det at sælge.
Jeg synes faktisk, de er meget skræmmende.
De lyttede ikke til mig. De var faktisk ligeglade.
Slagteriet fortsatte stadig.
Ja. Nå, det var det, hva'?
Hvad med dig? Hvad har du gang i?
Dødens gab gav alle hajer et dårligt ry.
Der er over 400 haj arter i havet.
-Kom så. -Måske fem eller seks
er potentielt farlige.
De fleste hajer er totalt harmløse, som den grå nursehaj.
Her er en grå nursehaj, som ligner et farligt dyr.
Fordi deres tænder hænger ud af deres ansigt,
tænker folk: "Vi er nødt til at dræbe den haj."
De blev fuldstændigt udryddet ud for Floridas kyst.
Og det samme kunne være sket i Australien.
De blev slagtet. Så jeg begyndte at skrive breve.
Og jeg bønfaldt politikerne.
Og jeg ville have den grå nursehaj fuldstændigt beskyttet.
Som spydfisker havde jeg dræbt en grå nursehaj…
…og nu ville jeg redde dem.
Jeg måtte redde dem.
Når jeg sætter tænderne i en ide, giver jeg ikke slip.
Det bedste, man kan have, er en undervandsfilm, så man kan sige:
"Se, den er harmløs. Den er som en hund."
Jeg blev ved med at være efter dem.
Det virkede. Nu er den beskyttet af loven.
Det var den første haj i verden, der blev beskyttet.
Valerie viste vejen.
En stor del af det, som beskyttelse er blevet til i dag, begyndte
med de små grå nursehajer.
Valerie prøvede at forklare og afbøde uvidenheden
for at skabe et publikum af hajelskere.
Der var en hændelse, hvor de havde en haj,
der var viklet ind i en wire, og de skar den fri.
Når man ser en hvidhaj, der kæmper for livet, vil man redde den.
At trække en haj i halen er noget, som du og jeg nok vil tøve med.
De tøvede ikke. Ja, der var en risiko, men den satte de til side.
De hjalp instinktivt dyret.
En ret farlig ting at gøre.
Men den haj vidste præcis, hvad vi gjorde.
Wow, intet tegn på aggression. Bemærkelsesværdigt øjeblik.
Den svømmede ud til havs, og blev fanget af en fisker fem måneder senere.
Beskyttelse? Det findes ikke for dræberhajer,
for den brede offentlighed forstår, at det er dræberhajer,
og så er den ikke længere.
Hvidhajer er i store problemer.
De er et meget stort dyr, de lever længe, og de formerer sig meget langsomt.
Jeg har en journal, der er en centimeter tyk, med breve, jeg har skrevet
for at få hvidhajen beskyttet, før det er for sent.
Ved du hvad?
De fodrer faktisk regeringen med det vrøvl.
Fortæller dem, at det er en truet art og den slags.
De burde komme i fængsel.
Den eneste haj, han kender, den eneste haj, han arbejder med,
og han gør det i sikkerhed fra hans båd,
er hajer, der kæmper for at overleve.
De hajer, han fanger, prøver at slippe fri.
De vil leve, ligesom du og jeg ville prøve at slippe fri
og leve, hvis nogen fangede os med en krog i munden.
Det er den slags, mareridt gøres af.
Haj. Ordet alene er nok til at skræmme de fleste fra vid og sans.
Hvidhajen er overlegen, når det kommer til skræk.
Modstandere af beskyttelse kalder hajer for "Guds fejl".
Det er bare noget vrøvl.
De har været her i deres nuværende form i millioner af år. Det er ikke en fejl.
Døgnet rundt er de på jagt…
Jeg tror ikke, at en haj svømmer rundt og siger:
"Aha! Der er et menneske, jeg må svømme hen og æde ham."
Sådan tænker de ikke.
Der vil være et stort problem.
Ron og jeg besluttede at bevise over for offentligheden,
at hajer ikke var ude efter os.
Jeg fik først ideen til en ringbrynje i 1967, da jeg så en erhvervsdykker,
der beskyttede sine hænder med skærefaste handsker.
Ron tog en beslutning om, at vi skulle gøre os selv til hajmadding.
Havbiolog Jeremiah Sullivan
er rejst fra USA for at slutte sig til operationen.
Dengang var jeg en ung studerende.
Jeg studerede hajers sanseapparat som havbiolog.
Hajdragten gav os en mulighed for at gøre ting,
som aldrig var blevet gjort før for virkelig at lære noget.
Alt, man gør i sit liv, er en kalkuleret risiko.
Selv en kop te kan forbrænde dig.
Hvis bare han ville bide mig i stedet for fisken,
ville det være en god test af dragtens beskyttelsesevne.
Da jeg hørte om Ron og Valeries ønske om at afprøve teorien om,
at det er virkelig farligt at gå i vandet, punktum,
fordi der er hajer, punktum, som vil æde dig, punktum.
Og Ron og Valerie ville vise, at det ikke forholdt sig sådan.
Man kan sætte madding på sig selv. "Kom og tag mig."
Og de var nødt til at opmuntre hajerne på en eller anden måde.
Vi vidste stadig ikke, hvad der ville ske med hajens bidstyrke.
Jeg vidste, hvad der sandsynligvis ville ske, men nu var det alvor.
Den videnskabelige holdning var, at hajens bidstyrke var meget alvorlig.
Eugenie Clark, den store hajekspert,
sagde, at jeg ville få aftryk af ringene på mine knogler.
Hajerne har ikke knusende kraft.
Det er en misforståelse.
Vi vidste, hvordan de ville bide.
De anvender deres tænders skarphed.
De prøver at save gennem metallet, og intet sker.
De kan ikke komme i gennem. Og det bevidste vi med ringbrynjen.
National Geographics redaktører ville bruge historien,
og de sendte vores historie til nogle amerikanske hajeksperter,
og de afviste det som et fupnummer.
Men så viste vi redaktørerne vores film.
Og redaktørerne indså, at eksperterne tog fejl.
EN KÆBEBRÆKKER TIL HAJER AF VALERIE TAYLOR
Redaktørerne gav deres dommere et spark i røven.
De har produceret disse ting
i 40 år på et kommercielt plan.
Nu er hajdykning en global industri, der er en milliard dollars værd om året,
som til en vis grad er bygget på den information,
som blev indsamlet ved brug af de dragter, som Ron og Val og jeg
begyndte at lege med for lang tid siden.
Den var genial til blåhajer. Dengang så vi dem hver dag.
De er en rar haj. Alle dem, der bed mig, er døde nu.
De har fået skåret finnerne af.
De er væk, det havde de ikke fortjent.
Der er et stort marked for hajer.
Hajfinnerne bliver taget i enorme mængder.
Og man kan ikke bare blive ved med at tage noget uden at erstatte det.
I de sidste tyve år, med væksten i den kinesiske middelklasse,
og stigningen i forbruget af hajfinnesuppe,
blev 100 millioner hajer dræbt hvert år i tyve år.
Hajer en del af livets økosystem. Vi har forstyrret det.
Det er en forfærdelig ting at dræbe et smukt, vildt dyr for dets finne.
Lige som at dræbe en elefant for dens stødtand, og tigeren for dens skind.
Man kan ikke forvente, at en fisker på en lille ø ikke fanger hajer for finnerne
og sælger dem til kinesiske handelsfolk. Det giver gode penge.
Jeg plejede at klatre ombord på hajfinnebåde og tage billeder.
Og en dag vil der være meget få hajer tilbage.
Og disse billeder vil være bevis på, hvor de blev af.
Hajbilleder. Så mange, mange, mange. Hajer, hajer, hajer.
Der er kun ti procent af hajerne tilbage.
Og det handler om forståelse, som fører til omsorg.
Helt ærligt. Det er storslåede væsener, hvert enkelt er et individ.
Se lige der.
Hver af dem fortjener vores respekt.
Her er et af mine gamle billeder, som jeg virkelig godt kan lide.
Vi skal bare tænke anderledes.
Se, hvordan han smiler. Stort smil på hans ansigt.
Den eneste måde, man kan stoppe udryddelsen på,
er at oprette enorme maritime nationalparker, hvor man intet må fange.
I lang tid kunne vi garantere hvidhajer
ud for Port Lincoln i South Australia.
Hej, hajbasser!
Lige oven på.
Det er en anden en! Det er nok Maria.
Finnerne lige ud i vandet.
Lad mig se. Det er nok Maria.
Hun ville elske at få hele verden beskyttet, hvis hun havde chancen.
Søde. Kom nu.
Haj…
Men især South Australia, det har været en stor del af hendes liv.
-Velkommen tilbage. -Skynd jer! Hun kommer tilbage.
Skynd jer. Hun kommer tilbage.
Og hvidhajer… Jeg tror Valerie ville lænke sig selv til et bur,
hvis hun troede, nogen ville dræbe en unødigt.
Bare for at vise, at den ikke ville skade hende.
Jeg ville vise, at alle hajer har forskellige personligheder,
og jeg har aldrig set nogen håndfodre en hvidhaj
fra en båd.
Der var tre hajer i vandet. Og en var meget sød.
Jeg ville give den rare haj, det var en dreng, min fisk.
Mark, min nevø, var så bekymret. Han holdt i min trøje, og jeg tænkte:
"Det vil ikke nytte noget.
"Hvis den tager fat i mig, vil du bare stå med et stykke trøje i hånden."
Sig ikke, at de ikke har personligheder. Det har de.
Vi har brug for folk som Valerie til at gøre de ting.
Og hun gik gennem regeringen for at få det område beskyttet.
Gudskelov, skete det.
Den blev navngivet "Ron and Valerie Taylor Marine Park".
Jeg synes, det er ironisk, at det samme sted, hvor de optog Dødens gab,
nu er et sted, hvor hvidhajer er beskyttede.
Da vi lavede vores første hajfilm, sagde Ron:
"Nu har vi lavet hajfilmen, så lad os lave noget andet."
Vi laver dem stadig.
Og vi kunne ikke leve af at gøre det samme med en sommerfugl.
Det skulle være noget af en sommerfugl.
Vores ægteskab var en slags eventyr.
Ron kunne godt lide at have mig foran sit kamera.
Han kunne godt lide, at jeg dykkede med ham.
Og det er ikke bare at elske nogen, det er… Man kan elske mange ting.
Der er alle mulige slags kærlighed.
ALDER OG FORRÆDERI VIL BESEJRE UNGDOM OG DYGTIGHED
Han havde det ikke så godt. Og han tog til lægen.
Og lægen sagde, at han havde akut myeloid leukæmi.
Han sagde, at det altid er dødeligt.
Jeg gør klar til et nattedyk. Jeg kan godt lide nattedyk.
Det er meget interessant, for man ser smådyr om natten,
som man ikke ser om dagen.
Okay, folkens! Held og lykke! Lær en masse!
Farvel!
Man så aldrig Valerie være bange for noget.
Hun vidste, han ville dø. Men hun konfronterede det ikke.
Jeg troede ikke, Ron nogensinde ville dø.
Jeg så på den smukke mand, og tænkte: "Han kan ikke dø."
Han var ret smuk… Det syntes jeg.
Ron Taylor og hans kone Valerie opgav jagt og blev berømte
for deres dedikation til havbevarelse.
Hr. Taylor døde fredeligt på et privathospital
nær hans hjem i Sydney i morges.
Jeg savner ham. Jeg savner ham så meget. Han var alting.
Det, jeg savner mest, er at putte i sengen.
Jeg går i seng, og der er ingen Ron.
Det er en ensom ting. Jeg bruger en pude.
Jeg lægger den på min venstre side, min pude.
Ron og jeg havde vores sidste dyk sammen i Fiji med tyrehajerne.
Det var noget særligt.
-Goddag. -Hej. Bula.
-Bula. -Bula.
Det har været svært for hende personligt nogle gange
at dykke de steder, hvor hun dykkede med Ron.
Jeg kan huske, at hun ikke troede, hun ville komme der igen.
DYKKERFILM-PRODUCER OG VEN
Der er mange minder involveret.
Ron og Valerie spillede en central rolle i begyndelsen med at
få denne store bevarelses-succeshistorie i gang.
De blev meget involverede i lokalsamfundet.
På grund af overfiskeri var der et helt dødt rev, helt uden fisk.
Og med tiden, ved at fodre hajerne, er det nu det eneste sted, jeg kender,
hvor man kan se helt op til 80 eller 100 tyrehajer.
-Ben! -Hej!
-Hvordan har du det? -Jeg har det godt.
Velkommen hjem.
-Mange tak. -Tak.
HAVBIOLOG OG DYKKERMAKKER
Hvordan var rejsen?
-Okay. Tager du dig af mig? -Det gør jeg.
Det bliver hårdt.
-Hvorfor det? -Jeg er så gammel.
-Nej. -Og jeg har ondt.
Jeg er stadig ung.
Ja! Godt. Det kan jeg lide.
Og du er meget stærk, kan jeg se.
Mange tak.
Jeg har hørt, at du har en fin, lys våddragt? Er det sandt?
Jeg har en lyserød våddragt, men jeg har…
-Wow. -…skadet min skulder,
og jeg kan ikke få den på.
-Trist. -Jeg må hellere komme på plads.
Åh, mine fingre. Stakkels, gamle fingre.
Koncentrer dig.
Av. Glem det. Det er fint.
Hvert dyk har potentialet til at blive et stort eventyr.
Folk tror, du er skør, men det er du ikke.
Det er noget, mange ville elske at gøre, men de er for bange.
Der er vel altid en chance for, at en haj kan begå en fejl,
og det er, hvad det ville være. En fejl.
Godmorgen, Valerie!
-G'day! -Godmorgen!
-Godmorgen, Valerie.
-Åh, Michael! -Ja.
Åh, skat.
-Hvordan går det? -Jeg savnede dig!
Landsbyen, der ejer revet, beskytter hajer.
Og de bevogter det, som var det en sjælden juvel, hvilket det er.
Og det har gjort landsbyen meget rigere og givet arbejde til beboerne.
Så vi kommer nok til at se tyrehajer komme herfra
og tage tunfiskehovederne lige over os.
Dette er vores yndlingsdel.
Få den forsigtigt på der.
Undskyld. Undskyld, skat.
Sådan. Så er du helt forseglet.
Ja.
Jeg er klar. Det er utroligt. Åh, nej, det er jeg ikke.
Okay. Sådan.
Tak.
-Nogen må løfte mig op. -Der er tre store fijianere her!
-Det kan jeg godt lide! -Okay!
God luft. Rigeligt med luft.
-Jeg hopper. -Herovre.
Naturen har skabt det perfekte dyr.
Den betagelse er aldrig forsvundet.
Det er en overlever fra den fjerne fortid.
Der er vidunderligt under vandet.
Det er en fantastisk følelse, og mange mennesker forstår det ikke rigtig,
fordi de føler, at det er fyldt med fare, hvilket det ikke er.
Jeg dykker nok stadig den dag, jeg sidder i kørestol.
Der er ingen tyngdekraft. Jeg kan flyve.
-Hej. -Hej.
Det er fabelagtigt område dernede.
Det er det bestemt.
Meget rigt. Fantastiske koraller.
En haj ramte mig. Jeg håber, de fangede det.
Så du hajen ramme mig?
Ja. En fin opvisning.
-Det var ikke med vilje. -Ja.
Det var kun hans hale.
Jeg tror, nogle af dem genkendte dig.
-Det tror jeg. -Du var tæt på.
De kommer hen til mig.
Jeg kender dem. Jeg har kendt dem længe, tror jeg.
Ingen kan gøre alt. Og Valerie har tydeligvis gjort mere end hendes del.
Men der er grund til at være håbefuld.
Vi skal bare se på Valerie og sige:
"Se, hvad hun har gjort. Hvorfor ikke dig?"
Men altså… skål for hajerne!
TAK TIL VALERIE MAY TAYLOR
VORES DYBFØLTE TAK TIL FAMILIERNE TAYLOR OG HEIGHES FOR DERES STØTTE
OG ENGAGEMENT I PRODUKTIONEN AF DENNE FILM
UD OVER HAJER INKLUDERER VALERIE TAYLORS HAVBEVARELSES-ARV:
GREAT BARRIER REEF, POTATO GROUPER OG DEN AUSTRALSKE PELSSÆL
VI ANERKENDER DE TRADITIONELLE VOGTERE OVER LANDET, HVOR VI PRODUCEREDE FILMEN
OG ÆRER DERES ÆLDRE, FORTIDIGE, NUTIDIGE OG FREMTIDIGE OG GIVER
DENNE RESPEKT TIL ALLE OPRINDELIGE OG TORRES STRAIT-FOLK
VED AT SE DENNE FILM HAR DU STØTTET TUSINDVIS JOBS FOR KREATIVE FOLK
DISTRIBUTØRER OG MANDSKAB SOM LISTET NEDENFOR
Tekster af: Toke Lasvill-Andersen