Downloaded from YTS.MX
EN ORIGINAL-KOMEDISPECIAL FRÅN NETFLIX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Det var så kul, pappa.
-Har du varit och ridit? -Ja.
Det var riktigt bra i dag. Jag fick rida…
Okej.
Jag måste göra en show, Harper.
-Var rolig! -Var rolig!
-Jag älskar er. -Vi älskar dig.
En stor applåd för min pappa, Nate Bargatze!
Okej.
Nu gäller det.
Det här är kul, va?
Det här är… Ja.
Jag måste säga att 2020 har varit mitt favoritår.
Av alla år har det varit det bästa.
Jag menar… Det finns utomjordingar.
De sa att det finns ufon.
Och ingen bryr sig.
Vilket år har man när man kan smyga in:
"Hej, allihop…" I slutet av nyheterna: "Förresten, det finns ufon."
Och man själv bara: "Har de covid? Nej."
Jag vet inte. De kommer inte att testas.
Jag sa till min fru att de sa att det finns ufon
och hon bara fortsatte med sin dag.
Du som tittar nu kanske har missat det. Det är poängen.
Det är så fantastiskt 2020 har varit.
Det är också ett bra år för att se hur dina vänner har det.
Man vill vara i mitten, tror jag.
Jag har vänner som duschar med munskyddet på,
som sover med munskyddet på,
för de har en hamster, och hamstern har det nog,
och de bor ensamma med hamstern.
Jag har också vänner som inte ens har hört talas om covid.
De lever som om nån har sagt åt dem att försöka få det.
Jag har också vänner som säger att de har haft det.
"Jag hade det, jag hade feber.
I februari hade jag feber i några timmar, så det var nog det."
Jag hade en vän som sa att han hade det 2015.
Han…
Han är övertygad. "Jag hade det 2015.
Jag var den första, och det var inte lika stort som nu, men…"
En sak som har försvunnit för alltid är att hosta offentligt.
Det är slut med det. Jag menar…
Om man sätter i halsen på en restaurang kan man lika gärna bli påkörd.
Hela restaurangen stannar. Ditt bord skulle säga: "Ut härifrån."
Vem lider mest av att inte hosta? Mina föräldrar.
Det är en av deras favoritsaker, att hosta offentligt.
De älskar det. De gör inget annat.
De hostar överallt. Pappa sätter i halsen konstant.
Om han inte sätter i halsen blir vi oroliga.
Om vi är på restaurang och folk frågar om han mår bra
svarar jag: "Ja, det är bara så han gör."
Jag har rest över hela landet under covid,
och det jag har sett är att i mitten av landet klarar de sig bra.
Jag var på ett NASCAR-lopp. De hade munskydd och allt. Vi försöker.
Vi tar tempen.
De tog tempen på mig på Buffalo Wild Wings.
Menar du att den där tonåringen inte vet vad han gör? Menar du…
Tror du inte att han läser till läkare? De börjar med att ta tempen.
"Sju grader. Det är okej."
Ja, du är 30 grader från problemet.
Jag vet inte… Och de är inte ens oroliga.
"Fjorton grader." "Då är jag död. Det är inte bra."
Jag frågade om den fungerade. "Jag vet inte. Om den piper får de gå in."
Jag svär, en kille sa: "Pip".
Jag tror inte att hans pip fungerade. Han sa "Pip" och jag…
"Var det…?" "Du är okej."
Jag har haft det rätt bra under Covid. Det finns två sätt…
Jag har gått ner i vikt. Det finns två sätt.
Om du vill gå upp i vikt är det perfekt. Ingen har några problem med det.
Du kan göra det, men jag gjorde det före covid.
Jag har alltid levt efter den regeln.
Under covid sa jag att jag ville sluta, och min granne började träna på uppfarten.
Så han sa: "Vi kan träna på min uppfart."
Det är svårt att hitta ursäkter. "Jag är så upptagen…"
"Jag har för mycket att göra i dag. " Och han är där ute.
Jag började göra det med honom och en tränare. Jag gillar inte att träna.
Jag ville bara göra överkroppsgrejer.
De sa: "Okej. Vi kan väl göra ben varje dag?"
Bara ben.
Jag tror att det är en stor konspiration bland tränare att inte träna överkroppen.
När man gör det… Jag frågade: "Är det här överkropp?"
"Ja". "Jaså? För jag böjer mig ganska mycket."
Det största problemet är vad jag äter. Jag äter som ett barn.
Jag äter… Det är inte bra.
Han säger, "Vi går igenom din frukost. Vi går igenom allt du åt i går."
Och jag tänker: "I går var ingen bra dag. Vi tar en annan dag."
"Gå igenom i går." "Okej, jag åt munkar till frukost."
Han sa: "Okej, var det för att de låg ute eller nåt?"
"Nej, jag körde. Jag körde dit. "
"Jag körde." Han sa: "Är det på vägen?"
"Nej, jag blev sen för att jag åkte dit."
"Hur är det med kvällssnacks?"
Jag sa: "Jag åt sura gubbar i går."
Han sa: "Var du på bio?" "Nej, bara vanlig tv."
"Den lilla barnpåsen?"
"Nej, det var en påse. Det var en hel påse full. "
"Om du såg den och nån sa 'Ge mig påsen,' så skulle du veta vilken de menade."
Jag har alltid svårt att sova.
Jag svär, alla läkare…
Jag äter sura gubbar och dricker läsk,
och jag bara: "Vad är det som händer? Jag kan inte… Min hjärna kan inte stanna."
"Ja, du kan inte äta sura gubbar i sängen.
Det kanske är problemet."
Vi har rest runt massor. Vi har gjort drive-in-föreställningar.
Jag gillar att resa.
Jag minns en gång när jag var i Los Angeles
och skulle åka till South by Southwest i Austin i Texas nästa dag
och jag skulle flyga tidigt. Kvällen före tänkte jag: "Ha bara en normal natt."
Men jag gick ut och det blev ett litet problem.
När jag vaknar nästa dag är flyget borta.
Jag missade det. Det står inte kvar, utan det är i Austin i Texas.
Folk checkar in på sitt hotell.
Jag ska ta min mobil och boka ett nytt flyg, men den är borta.
Jag tappade bort den på natten. Jag har inte min mobil.
Så jag måste köpa en biljett över disk som på 50-talet.
När man går till en disk förväntar de sig inte att man vill köpa en biljett.
Jag gick fram och sa: "Jag vill köpa en biljett till Austin i Texas."
De sa: "Ja, köp en då, och bete dig inte så märkligt."
"Nej, jag vill skriva en check till dig för en biljett till Austin i Texas."
Det fanns inget flyg, så jag fick fortsätta vid varje terminal:
"En biljett till Austin i Texas, tack."
Jag hittade ett flyg, men tjejen bakom disken hade aldrig sålt en biljett.
"Jag har jobbat här i tio år, men jag vet inte hur man gör."
Hon gick och hämtade den äldsta kvinna jag nånsin sett.
Jag tror att hon är där bara för det.
Hon kom ut med en sån där gammal kreditkortsmaskin.
Hon sa: "Jag ordnar det. Det här är jättekul för mig. "
Det var konstigt att inte ha mobilen. Alla har mobiler.
Jag gick genom flygplatsen utan den och bara stirrade.
Vi stod i kö och jag tittade rakt fram, men alla andra bara…
"Vad är det för fel på dig?" Helt vanliga människor.
"Var är din mobil?" "Jag har ingen."
"Men jag pratar med dig om du pratar med mig. Jag skulle gärna prata."
Jag trodde att säkerhetskollen skulle gå fort, men killen framför mig strulade.
Metalldetektorn pep, så de frågade: "Har du metallföremål på dig?"
Han sa: "Jag har mina nycklar på mig, mina nycklar."
Vi trodde att han skulle säga att hans knä eller höft var…
Gamla människor har metall i sig.
"Mina nycklar? Kan det vara det?"
Det vore det första man svarar på frågan: "Vad triggar en metalldetektor?"
"Nycklar."
Jag sa: "Vi kan väl prova med och utan.
Jag vill gärna veta. De kanske har ljugit om det här."
Jag har gjort drive-in-föreställningar tillsammans med min kompis Nic Novicki.
Nic är kortvuxen och väldigt rolig.
Vi började med komedi ihop. Han är kul, och väldigt lätt att lura.
En gång var vi på ett kafé och en man satt nära oss med en stor hund.
Nic frågade: "Tror du att det är en varg?"
Jag sa: "Ja, jag tror att det är en varg.
En ny lag säger att om man fångar en varg kan man ha den som husdjur."
Han sa: "Ska jag fråga honom?"
"Absolut. Han vill säkert prata om det. Därför tog han med vargen."
Jag såg honom gå fram och säga: "Ursäkta, är det en varg?"
Och han visste inte hur han skulle svara. Han bara. "Va?
Tror du att jag tog med en vild varg till ett kafé?
Och vargen tycker att det är coolt, och blir inte helt galen?"
När vi satt på bussen mellan föreställningarna
övertygade jag Nic om att jag inte visste vem Nancy Kerrigan och Tonya Harding var.
Nic lär sig att jag vet vem de är just nu tillsammans med er.
Jag har aldrig berättat att jag så klart vet vem de är.
Alla hans referenser är bara sportreferenser från 90-talet.
Han kan bara referera till 90-talet.
Så han tar upp Nancy Kerrigan och Tonya Harding.
"Vem är det?" "Va? Vet du inte vem de är?"
"Jag tror inte att nån vet vem de är."
"Det var en stor grej. Konståkning. Som ett maffiamord."
"Jag har aldrig hört talas om det. Det finns ingen som vet om det här."
Han blir som galen.
"Nån borde ha gjort en dokumentär om det."
"Det gjorde de!"
Nån annan säger: "De borde göra en film."
"Det finns en film!" Han är helt knäckt.
En av mina favoriter var… Det var för länge sen.
Vi skulle hem till en kompis och det var fyra trappor upp.
Vi fick gå upp fyra trappor.
Jag går fortare än Nic, och jag brukade vänta på honom,
men vi har varit vänner för länge. Vi är som ett gammalt gift par. Jag drar.
Jag visste vart vi skulle och han visste inte, så jag går till min kompis.
Jag sa: "Nic vet inte var du bor, så det är kul.
Vi får se vad som händer."
Efter en halvtimme kom Nic fram och jag frågade: "Var har du varit?"
Han sa: "Jag visste inte vart jag skulle." "Jag vet."
"Du har varit borta länge. Gick du ut igen? "
"Nej, jag har varit hemma hos nån annan hela tiden."
Han gick in hos nån… Han försökte bara öppna dörrar.
Sen gick han in och sa "Jag är med Nate," och satte sig i soffan.
Det var så långt han kom.
Tänk på var din soffa är. Det var så långt han kom hos dem.
Han var så självsäker att de bara: "Vi kanske känner en Nate."
Drive-in-föreställningarna var kul. Det var på drive-in-biografer.
Det svåra är när folk vill gå tidigt om de inte gillar en.
Man får bara strålkastare i ansiktet, och ser hur de backar därifrån.
"Jaha, där stack han."
Jag gjorde en Zoom-föreställning, och det var bara…
De ser bara ens ansikte.
Precis innan vi börjar hör jag nån säga: "Det är bara nån dum komedigrej. "
"Vad var det? Vad sa hon?"
Helikoptrar hela tiden. Såna är utomhusföreställningar.
Nästa gång blir på flygplatsen. Det blir bra.
Jag längtar efter att gå tillbaka till att vara dålig inuti en byggnad.
Det är allt man vill ha.
En av mina sista riktigt usla föreställningar…
Som komiker gör vi många företagsgig och jag gjorde ett i Tampa i Florida.
Det var för nån som var chef för Tampas elbolag eller nåt.
Jag vet inte vad folk gör, men han uppfann elen i Florida, så…
Ja, han har det bra.
Och…
Han var väldigt trevlig och generös.
Alla hans anställda var där, och han lottade ut två bilar.
Han gav bort tv-apparater, iPads…
Han gav nog bort saker för 100 000 dollar till sina anställda. Trevligt.
Jag var en av de gåvorna, så mitt i alltihop säger han:
"Jag har en stor överraskning. Jag fattar inte att vi fick hit honom."
Han hämtar mig, och ingen där har hört talas om mig.
Alla tittar och tänker: "Hur svårt kan det vara att få hit den här killen?"
Jag sätter i gång. Jag kör i en timme och ingen skrattar.
Ingenting. Jag kör inga nya skämt. Det är bara gamla klassiker.
Jag berättade om "iskaffe med mjölk" tre gånger.
Jag bara fortsatte.
"En gång till. Jag tror inte att ni lyssnade. "
Folk började gå.
Killen som körde mig frågade nån: "Är komedi-showen nästan över?"
Han svarade: "Vad pratar du om? Det är nån som håller tal nu, så kanske efter det."
Så vi blir klara, och sen kommer han upp.
Jag måste prata med honom: "Jag är hemskt ledsen.
Jag brukade vara bra på komedi, men inte längre. Det är över. "
Han var väldigt trevlig: "Det är okej, det är inte ditt fel."
Jag sa: "Jag vet inte hur det är möjligt."
Han sa: "Ja, medan du stod där uppe kom jag på
att de flesta här inte kan engelska."
Jag sa: "Ja, då fattar jag.
Du kanske inte ska anlita komiker som bara pratar engelska."
Ingen varning alls.
Jag kunde inte ha gjort nåt, men det hade varit bra att veta.
Jag har en dotter, och min dotter heter Harper.
Många frågar om hon är döpt efter Harper Lee,
som skrev Dödssynden?
Jag har aldrig tänkt på en författare en enda dag i mitt liv, så…
Jag tänkte aldrig på det. Jag heter Lee i mellannamn, men jag tänkte inte på det.
Jag älskar barn.
Jag älskar när barn gråter, det är bara så oskyldigt.
Jag älskar hur oskyldigt det är. De gråter över en lapp i tröjan.
De storgråter, för det känns inte bra.
Man kan tro att det brinner. Jag har aldrig sett nån gråta så för så lite.
Hon är mycket på sin iPad. Det är det svåra.
Man måste få bort barnen från tekniska prylar hela tiden.
Hon sitter där med sin iPad. Hon vill bli en YouTuber.
Det gör mig rasande som komiker.
Hon tittar på YouTube-filmer och gör sina egna videor.
Det är bara hon som säger: "Hej, hur är läget?
Klicka på länkarna, prenumerera, kommentera."
Det finns bara på min mobil.
Jag har 90 timmar.
Det finns inte på YouTube. Bara jag och hennes mamma prenumererar.
Hon tittar bara på barn som leker med leksaker. Det är knäppt.
Det är inte ett program. Det vore okej.
Hon tittar på en unge som säger:
"Du har inte den här leksaken. Ska jag öppna den? "
Den har fem miljarder visningar.
Vi köper inget åt henne, vi visar bara:
"Titta på barn som har kul, men ha aldrig kul själv."
Vi går ut och gör saker ihop. Vi åkte ofta till Chuck E. Cheese.
Man får åka dit, de hade covid 1984.
Så… Ja.
Viruset kan inte överleva där.
Chuck E. Cheese är tufft. Har ni varit där på länge?
Det ser ut som att de vill gå i konkurs, men de kan inte. Jag…
De ansöker om konkurs, men har ändå öppet.
De ringde Blockbuster och sa: "Hur kommer man ut? Vi vill ut. "
De uppdaterar ingenting. Chuck E.-bandet är bara robotar.
Trummisen går inte ens på. Den bara sitter så där hela tiden.
De säljer sprit till föräldrar nu. De ger dem hinkvis med Bud Light.
De är fulla i ett bås vid nio på morgonen.
När barnen ska köras hem ser jag inga bilar från Uber och Lyft.
I en restaurang, lade de tillbaka pizza som folk inte hade ätit på buffén.
Alla normala företag hade konkat av det, men Chuck E. Cheese har bara blomstrat.
De… När jag läste om det tänkte jag:
"Vi har väl sagt att det är okej?" Jag visste inte vad artikeln handlade om.
Vår dotter sover fortfarande i vår säng. Föräldrar gillar inte när man säger det.
De säger: "Håll dem utanför. Titta inte på dem. "
Det är mitt fel. Vi fick barn sent. Vi har ett barn.
Så vi kollar in alla sevärdheter…
När jag kommer hem vill jag att vi sover tillsammans,
och det har blivit som en vana. Det hände.
Men det är svårt, för barn vet inte hur man sover.
Hon får en dubbelsäng att kännas som en brits.
Jag blir uppjagad. När jag sover ensam på ett hotell
har jag huvudet på nattduksbordet. Det är enda sättet jag somnar.
Hon ligger på sidan, upp och ner.
Om man vaknade upp och ner skulle man åka till sjukhuset.
Hon verkar också vara i klimakteriet, för hon är den varmaste människan nånsin.
Jag fryser på natten, men hon sparkar av alla täcken.
"Kör på. Det är din säng. Vi har tur som får vara här."
Hon måste ju därifrån nån gång.
När hon är 37… "Får jag sova hos er?"
Hennes barn sover där uppe i sina sängar.
Hennes man stack för ett tag sen. Han vägrar.
En gång ramlade jag ur en våningssäng. Jag sov där uppe,
och jag tog mig över räcket och föll två meter ner till marken.
Jag landade…
Man hinner inte ta emot. Man faller på det som kommer först.
Hela kroppsvikten landar på huvudet.
Jag får hjärnskakning, jag gråter…
Mina föräldrar säger: "Fortsätt sova djupt i sju timmar."
Jag har haft tre hjärnskakningar, och ingen av dem på grund av sport.
Jag har bara levt mitt liv. Saker händer med huvudet. Vad ska man göra?
En gång var i high school. Jag blev inknuffad i en vägg,
och det tog tre lektioner att inse att jag hade hjärnskakning. Så aktiv var jag.
Två lärare märkte det inte ens, och den tredje sa:
"Han tittade inte framåt, och då insåg jag.
Han är en av de bättre framåttittarna jag har haft. Då visste jag."
Min största hjärnskakning var när jag var 12. Jag föll från en klippa.
Jag växte upp i Old Hickory i Tennessee, och vi klättrade nerför klippan till sjön.
Vi gjorde det hela tiden.
En dag glider jag och faller, och min vän går och hämtar min mamma.
En kille fiskade i en båt nere i sjön, och han ser mig och får upp mig i båten.
Han tog med mig till trapporna.
Han måste ha tänkt: "Varför tog han inte trapporna?"
Det var ju bara dumt.
Det står två killar vid trapporna och han ropar: "Kan ni bära upp honom?"
Så de bär upp mig.
Nu är min mamma i en ambulans i pyjamas.
Min pappa, som alla nog vet är magiker, har en föreställning i full smoking.
På sjukhuset pratar läkaren med mina föräldrar.
Mamma ser hemlös ut, och pappa har smoking.
Det ser ut som om de är skilda och nån struntar i att betala underhåll.
Vi har aldrig vetat vem som var i båten eller vem som bar mig uppför trappan.
Vi har aldrig kunnat tacka dem.
De räddade mitt liv, men vi har aldrig fått veta vem de var.
Vi visste inte. Det jag ville säga är
att förra året gjorde min pappa en föreställning.
Han gör magiföreställningar på fängelser. Så han är på ett fängelse
och under föreställningen säger en av de intagna: "Jag känner din son."
Det är inte där en far vill höra det.
"Jag känner din pojke. Han håller tyst. En bra kille. "
Så…
Pappa säger: "Hur känner du min son?"
Han var en av killarna som bar mig uppför trapporna.
Jag var 12 år, och vi har aldrig vetat vem som bar mig uppför trapporna.
Det var han och hans bror, som såg mig på The Tonight Show
och sa: "Det var honom vi bar uppför trapporna."
Det är galet. Sen dess har jag tagit med honom på mina föreställningar.
Han är här i kväll, och…
Nej, han är inte här. Han sitter inne.
Förlåt. Ja.
Tro mig. Han skulle gärna vara här.
Han skulle faktiskt döda för att vara här, men…
En dag hämtar jag honom.
Jag fick veta varför han satt i fängelse. Det var galet.
Det var samma dag.
De hade burit en kropp nerför trapporna,
och man kan tänka sig frustrationen när de fick en kropp till.
"Menar du allvar?
Vi har ju precis gjort det här."
Okej, det hittade jag på.
Men resten, jag lovar att resten är sant.
Vår dotter går i tredje klass,
och i ettan började hon åka skolbuss, och det var första gången hon tog bussen.
Som förälder är det kul att gå med till bussen.
Hon gick på bussen och åkte iväg.
På eftermiddagen ringde nån från skolan min mobil.
De har min frus och mitt mobilnummer.
De ringde min mobil och hon sa: "Vet du vilken buss din dotter ska ta?"
Jag sa: "Jag är hennes pappa."
Som i: "Är du galen? Tror du att du får den informationen genom att ringa pappan?
Du har mammans och pappans nummer, och du tror att pappan vet?
Har du föräldrar? Har du sett en familj förut?
Du tänkte ringa mannen?
Om det inte är två män, ska du aldrig nånsin ringa en man.
Fråga hellre en kvinna som inte känner henne. Hon vet mer än jag."
Jag sa att jag kunde hämta henne.
"Vad heter skolan, så hämtar jag henne. Var går hon?"
När man packar lunch måste man vara försiktig,
för många barn har jordnötsallergier.
Vår dotter är faktiskt allergisk mot cashew- och trädnötter.
Jag vet inte vad trädnötter är, men de kan döda min dotter.
Doktorn sa att hon inte fick äta trädnötter och gick.
Jag hade gärna lärt mig var nötter kommer från.
Tydligen kommer de från två olika platser, och en av dem är ett träd.
Jag mår dåligt. Jag vill försvara alla barn med jordnötsallergier.
Ingen försvarar dem. Vuxna skriker åt dem.
Många vuxna är beroende av jordnötter i det här landet.
Och de är arga.
Jag har inte ätit jordnötter på länge. Jag skulle inte märka om de försvann.
Och vi vuxna skriker på barnen som om de hade valt det själva.
Som om doktorn frågade när de föddes: "Vill du vara jobbig för alla?"
Varje dag är blodigt allvar.
Har ni nånsin flugit? De meddelar det.
De här planen… De kan väl bara servera salta kringlor.
De försöker varje gång, men de kan inte…
"Okej, allihop. Det blir inga jordnötter i dag för den där ungens skull."
Alla vuxna börjar bua.
"Jag flyger bara för jordnötternas skull. Jag vet inte vart vi ska."
Vi gör läxor också. Vår dotter har börjat få läxor. Det är kul.
Ettan och tvåan var toppen. Trean är mer: "Okej…"
De kastar in lite saker. "Okej…
De lär sig det tidigare än vi brukade göra."
Jag vet inte om det är sant.
Hon tog hem matten. Det var kul. De har uppfunnit helt ny matte
som föräldrar aldrig har lärt sig.
Det är helt nytt. Det är otroligt.
För att hjälpa till med läxorna måste man se en 40-minuters YouTube-video om matte.
Jag förstår ingenting. Det är helt enkelt en ny sorts matte.
Målet är att man ska använda ett papper för varje problem.
Man bryter ner problemet i beståndsdelar.
Man har problemet högst upp och sen fortsätter det.
Det som är roligt är att man ser gammal matte mitt i.
När man håller på blir det gammal matte.
"Gör det där uppe. Jag har ingen aning."
Gammal matte funkar ju fortfarande…
Jag får inte fel växel överallt med den dumma gamla matten.
Det är en lång väg till samma svar.
Jag sa till min fru att det känns som när nån knackar på och vill komma in.
"Kan du gå runt och ta bakdörren?" "Funkar inte ytterdörren?"
"Jo, många använder den fortfarande,
men det nya är att hoppa över staketet, gå runt och träffa mig på samma plats."
Jag gör narr av den nya matten, men jag har lärt mig saker av läxorna.
Det är pinsamt.
Jag är 41. Min dotter är åtta.
Inget som hon säger ska orsaka reaktionen: "Va? Vad var det?"
Jag lärde mig när man använder "a" och "an".
Jag visste inte att det fanns en regel.
Jag trodde att man bara kände efter, och gjorde det som kändes bäst.
Jag gör samma sak med komma. Jag vet inte var komman ska vara.
Om jag känner att ett komma är på väg vill jag lämna den meningen.
Om det inte går sätter jag dit ett komma och ser om nån säger nåt.
"Är det ett komma?" "Är det? Min kommaknapp har fastnat…"
Jag minns inget från skolan. När folk pratar om historia
tror jag att vi måste ha hoppat över allt det där.
Jag gick nästan inte ut high school. Jag hade ett F i NO.
Jag hade NO sista året på high school.
Jag fick ett F.
Min pappa bad läraren att ge mig ett D. "Han kommer aldrig syssla med sånt."
Och läraren gick med på det.
Hon var säker på att jag inte skulle bli vetenskapsman.
Jag hade… Vi hade ACT-prov, och jag fick 17.
Om ni inte känner till det så är 18 inte bra, men godkänt.
Sjutton är som: "Går du ens i skolan? Vad håller du på med?"
Det enda jag minns är att i sjuan så slogs en kille med vår idrottslärare.
Det fastnade.
Han var för gammal för att gå i sjuan. Han körde till skolan.
Om man är lärare i sjuan och en elev kör bil
vet man att det blir slagsmål en dag. Det bara är så.
Folk pratar alltid med mig som om jag är dum.
Det märks om jag pratar med en främling.
Jag tror det är mina ögon. Jag har stora ögon.
Så jag får en massa: "Hänger du med?"
Jag bara sitter där: "Ja, jag lyssnar."
"Okej, Du verkade bara helt borta."
Jag har en vändbar jacka.
Jag har två. Jag visste inte att den var vändbar.
Jag köpte dem samtidigt, och provade båda.
Jag gillade den svarta, så då tog jag den blå också.
När jag gick till kassan sa de: "Är du säker?"
"Ja, jag tror att jag vet vad jag gör."
Det dummaste nån har behandlat mig…
Jag gillar golf, så nån berättade att det finns en golfbana i North Carolina
där de har lamor som caddier.
En caddie är den som bär din golfbag, säger hur långt bort hålet är och sånt.
Den här banan har lamor.
Så det är en lama som bär din golfbag.
Han sa det och tittade in i mina stora, dumma ögon…
…och sa: "Men du vet att lamor inte kan prata, va?"
Det var frågan han försökte besvara när han tittade in i mina dumma ögon.
"Jag säger det bara, så slipper han fråga."
Jag är på zoo och pratar med girafferna: "Var kommer ni från?
Jag vet var ni kommer från, men var kommer ni från?"
Jag låter den flyga förbi. Det svåra är att jag ser dem före er.
Jag ser ett blinkande ljus en halvmil bort och tänker: "Den är nog på väg hit."
I mitt huvud tror jag det.
Några gånger har det bara varit stjärnor.
Ärligt talat tittar jag upp och tänker: "Den där var långsam."
"En svävar bara ovanför oss." "Det är månen."
"Är det?"
Jag är 41 år gammal.
När jag fyllde 40 var det den första ålder jag inte ville bli.
Jag minns när mina föräldrar fyllde 40. Det känns gammalt.
Det är också den ålder då man inser att man är äldre än alla man pratar med.
Innan man blir 40 är alla man pratar med i ens egen ålder
men när man blir 40 blir man äldre än de.
"Minns du det där? Det var 1997 eller 1998."
"Jag var inte född då." "Va? På allvar?
I mina ögon ser vi likadana ut.
Jag vill prata med din pappa. Jag trodde att du och jag var lika gamla."
En sak som jag fick när jag blev 40 var klaustrofobi.
Jag har aldrig haft det. Det var här, på The Simpsons Ride, vilket är galet.
Vi står 100 meter från där mitt liv föll i bitar.
Jag åkte med min dotter, och vi satt där
och vi hade med oss en kompis och hans två döttrar.
Vi satt där och de drog ner låsbygeln, och mitt ben fastnade i mitten,
och det öppnade en dörr som jag inte visste fanns där.
Det blev ett problem. Jag var tvungen att avbryta.
Det är jättepinsamt att stoppa ett barns åkattraktion.
Jag vinkade och sa: "Jag klarar det inte."
De öppnade låsbygeln och jag stack.
Ingen fick åka för att jag inte klarade det.
Alla fick gå av. Jag förstörde för alla.
Så funkar klaustrofobi. Det förstör det roliga för alla.
Men den panik man får av klaustrofobi är ganska rolig.
Det är inte roligt när det händer, men det går så snabbt
från att vara normal till att bli helt galen. Det går på en sekund.
Det är helt nytt för mig, så jag glömmer bort det
och jag försätter mig i situationer där jag får det.
Jag tog en Uber en gång med sju andra.
Jag satte mig längst bak, för att vara sjyst.
Jag klättrar in, de fäller upp alla säten, och då slår det till.
Jag försöker bara vara normal och låta bli att prata.
Sen bara: "Kan du öppna fönstret?"
"Förresten, kan alla hoppa ut snabbt?"
Vi kör på motorvägen. "Kan du öppna fönstret?"
"Är det okej om jag kör? Skulle jag kunna få köra?"
Jag föddes 1979.
Och jag säger det för att om du är lika gammal som jag eller däromkring,
kanske född mellan 78 och 80, så kanske du inser, eller kanske inte…
Jag har aldrig kallats millenial eller generation X.
Jag hade aldrig hört de begreppen när jag växte upp,
och nu hör man dem hela tiden.
Jag försökte kolla vad jag är, och jag är tekniskt sett ingenting.
Jag är på tröskeln. Jag är ett generationsgap.
Vi kallas xennials, eller Oregon Trail-generationen, eller…
Min favorit är De lyckligt lottade.
Det är sant. Vi är lyckligt lottade. Vi växte upp i två olika världar.
När jag var liten var det som på 50-talet. Ens föräldrar visste aldrig var man var.
Vi gick till skolan och spelade Oregon Trail på en dator i skolan.
Ingen hade dator hemma. "Är du nåt slags miljardär, eller?"
i high school hade jag AOL.
Vi fick en dator hemma. Sen fick jag en personsökare och en mobil.
Jag hade inga sociala medier förrän jag var 26, med Myspace.
Sociala medier… Min high school-tid är ett rykte. Det kan inte förstöra livet.
Så om du är i min ålder kanske du inser att du alltid är i mitten.
När nån i generation X eller en millenial säger nåt så fattar man.
Man är alltid i mitten. De här grupperna hatar varandra.
Det mesta jag nånsin har känt mig i mitten var på ett hotell där jag bodde.
Många hotell har Chromecast nu, och man kan titta på Netflix på rummet.
Jag går in på mitt rum och sätter på, men min Chromecast funkar inte.
Jag ringde receptionen och den äldsta röst jag har hört svarade.
Han hade överlevt inbördeskriget. Han…
Man säger bara: "Tack för din tjänstgöring."
"Var han i armén?" "Förmodligen.
I den åldern blev alla inkallade, så bara säg det."
Jag sa: "Min Chromecast funkar inte."
Jag kunde ha hittat på ett ord. Jag kunde ha sagt: "Min bip-bop är sönder."
Han frågade om jag bodde på hotellet. "Bor du här på hotellet?"
"Tror du att jag skulle ringa receptionen från ett annat hotell? "
Han sa: "Jag vet inte vad det är, men vi har en yngre kille här."
"Han hjälper dig." "Okej."
Så han kommer och knackar på dörren.
Han är i min pappas ålder.
Jag ser honom och tänker: "Okej, vi behöver inte göra det här.
Jag vet att du har hört talas om det, men om inte jag fixar det gör inte du det."
Men han tillhör den generation som vill försöka, så…
Jag släppte in honom. Han kom in, satte sig på min säng…
Lite för långt bak, tyckte jag.
Jag minns bara att hans vader rörde vid sängen
och jag bara: "Dinglar du med benen? Hur långt bak ska du?"
"Fryser du? Vill du ha ett täcke?"
Han trycker på alla knappar på fjärrkontrollen.
Jag sa: "Jag vet inte om det hjälper." Han sa: "Men vi provar."
"Okej. "Jag sätter på duschen och öppnar ett fönster. Vi provar allt.
Vi får se. Det kanske funkar. Vem vet? Allt kanske hänger ihop."
Det händer inget, så han säger: "En yngre kille börjar jobba snart."
Jag säger. "Jag är yngst här. Det går bra. Det behövs inte."
Han sa: "Nej, han är en millenial." Jag tänkte: "Nu händer det saker.
Sånt här kan han. Han föddes med den här tekniken. Han kan fixa det."
Jag sa "Bra." Han sa: "Han börjar om en timme."
Vet ni hur snabbt han fixade det?
Det får vi aldrig veta, för han kom aldrig till jobbet, så…
Han ringde inte, ingenting.
Jag fick veta det när den gamle ringde. Han skulle avlösa honom.
Han var rasande. Han hatar den där killen.
"Han kommer aldrig till jobbet, och han har jordnötsallergi."
Jag sa: "Okej…"
Jag fixade det själv, för sladden satt inte i.
Så det var mitt fel.
Nästa morgon fick jag ta hand om min dotters generation.
Det är en generation som jag tror bara tänker på sig själva.
Jag går ner till frukostbuffén.
Vi står i kö. En liten flicka står framför mig och ska ha våfflor.
Hon får en våffla och det står en kaffekanna med sirap på en tallrik.
Man häller sirap, ställer tillbaka den och går och äter sin frukost.
Men hon tar sirapen och tar med den till sitt bord.
Så nu är sirapen borta.
Jag ser det hända, men ingen annan gör det,
så jag hör folk fråga var sirapen är, och det börjar bli ett problem.
Folk ber om sirap och hotellet säger att de har ställt ut all sirap de har.
Jag vet var den är, men jag vill inte lägga mig i.
Jag vaknade inte och hoppades få prata med alla.
När man rullar ur sängen tänker man inte: "Hoppas jag får ge mig in i striden."
Jag försöker bara säga nåt när nån går förbi.
"Kanske nån tog med den till sitt bord."
Sen fortsätter jag gå.
"Ser du flickans bord där? Den kanske är där."
Ingen lyssnar, så jag måste hämta den. Flickan sitter där med sina vänner.
Jag går bort till dem och säger: "Skulle vi kunna få tillbaka sirapen?
Den är till för hela hotellet. "
Och hon säger: "Visst." Alla bara struntade i mig.
Sen börjar pappan i mig tala:
"Bara så ni vet har jag inte gjort fel, men ni har förstört frukosten för alla.
Jag vet inte om ni har ätit bland folk förut,
men har ni sett mig ta alla ägg? Har jag tagit alla ägg?
Ni gjorde allt annat, men ni tyckte att det var er sirap.
Och var är era föräldrar?"
Några av dem började gråta. Det kändes faktiskt bra.
Jag var borta ett tag. Jag gillar att öva disciplin på andra barn.
Och för att göra narr av min generation, så att jag inte verkar hoppa över den,
så var det ännu ett hotell… En sirapsincident till, faktiskt.
Jag gillar våfflor med sirap, så jag befinner mig ofta runt sirap…
Vi är på Holiday Inn Express. På frukostbuffén kommer flingorna
när man vrider på en knapp och får fyra bitar.
Som när man matar katten inför en långhelg. "Det räcker så."
De hade smet och sirap, så man fick göra våfflorna själv.
Man häller smet i våffeljärnet, stänger, vrider på,
den kör i två minuter, man stänger av och öppnar.
Halva våfflan lossnar, halva stannar för alltid.
Det är så man äter våfflor.
En kompis i min ålder står framför mig i kön.
Vi pratar inte eller så, bara går.
Han börjar. Smeten och sirapen är i omärkta, genomskinliga behållare.
Han tar sirapen och börjar hälla den i våffeljärnet.
Jag stoppar honom inte, för han verkar veta vad han gör.
Han gör det som om vi säkert ska prova efter honom.
Jag menar, han bara…
Man ser fram emot att se vad han hittar på.
Han kanske vet nåt som jag inte vet.
Han stänger den, vrider på, den kör…
Han tittar på oss… Hela kön bara:
"Vad kommer det att bli av det?"
Det blir svart rök, det är vad det blir.
Mörk svart rök börjar fylla lobbyn.
Chefen kommer: "Vad gör du?"
"Jag hällde nog fel. De är inte märkta." "Det är genomskinliga behållare."
"Ser du inte skillnad på smet och sirap? " "Det händer säkert hela tiden."
"Jag har aldrig sett det förut."
Så de fick kasta våffeljärnet.
De fick bara kasta det. Det var kört. Inga fler våfflor.
Vi i kön gick från "Vi vill ha en våffla," till "Den är upp och ner i en soptunna".
Han vänder sig om och tittar
och där står en lång rad människor med den där lilla tallriken.
Och alla är ledsna.
Nån bakom mig säger: "Jag ställde alarmet för det här."
Två killar hade inga skor. "Jag sprang ner utan skor. Jag ville inte missa det."
Mina föräldrar är i 60-årsåldern.
När ens föräldrar blir över 60, bara så ni vet,
så inser man att man själv är familjeöverhuvud nu. Eller hur?
De ger inte upp det, de ger inte bort det, men de börjar göra saker
som man blir tveksam till.
Vi åkte till affären häromdagen och går tillbaka till bilen.
Vi var i affären i en timme. På väg tillbaka är pappas bildörr vidöppen.
Han körde, öppnade dörren för att gå in och fortsatte bara gå.
Han har kört i 50 år.
Jag vet att bilar blir allt galnare, men en sak som är densamma
är att man måste öppna och stänga dörren.
Min pappa bar mammas byxor på en begravning.
Det var då jag tänkte: "Vi kan inte lyssna på honom längre."
"Vi måste hämta honom. Han vet inte vad som pågår. "
Det brukar hända när man börjar fira helger hemma
och inte hos ens föräldrar. Då börjar det.
När vi började göra det flyttade mina föräldrar till ett mindre hus.
De vill ändå fira Thanksgiving hemma, men de hade inte plats för oss.
Vi är 20 stycken. Det är som en student som vill fira jul på sitt korridorrum.
Där finns ett bord för fyra. De bygger en rad med brickbord och nattduksbord
som fortsätter ner längs hallen.
Folk sitter i trappan. Barnen fick äta i bilen.
"In i bilen igen. Ni får inte ens äta inomhus."
Min mamma hade ingen ketchup. "Va? Alla har ketchup. Det ingår."
Till och med alkoholister har ketchup hemma.
Om jag frågade en alkoholist om ketchup hade han sagt: "Jag är inte så väck."
Jag växte upp på 80- och 90-talet. Jag var liten på 80- och 90-talet.
Under 80- och 90-talet kidnappades barn ganska ofta.
Jag försöker inte säga att vi var mer åtråvärda eller nåt. Jag…
Vi var nog ute mer. Det fanns fler möjligheter.
Det var också lättare att få in oss i skåpbilar. Det krävdes inte mycket.
Föräldrar då tittade på tv, och jag tror att det skulle skrämma föräldrarna.
Nu är det bara brott på tv.
Allt man ser är brott. Poddar är brott, filmer är brott. Det finns så mycket.
Men på den tiden fanns det få kanaler och tv-serierna då gjorde intryck.
Mina föräldrar brukade titta på På liv och död.
Det var rekonstruktioner av brott.
Det gjorde intryck. Jag har sett tre sekunder av det.
Jag gick genom vardagsrummet när tv:n var på och jag tittade dit.
En man hade skidluva och en kvinna låg och sov med fötterna utanför täcket
och han masserade hennes fot. Det var allt jag såg. Jag gick vidare.
Jag vet inte vad som hände mer,
men jag har aldrig kunnat sova med fötterna utanför täcket.
För att jag råkade se det för 30 år sen.
Mina fötter blir väldigt varma och jag vill verkligen sticka ut dem.
Jag har försökt varje natt i 30 år,
men den bilden dyker upp i mitt huvud och jag drar tillbaka dem.
Jag kan vara på ett hotellrum med alla fönster och dörrar låsta,
men jag tänker: "Det är det han har väntat på. Han är nog redan där."
Jag tror att mina föräldrar såg ett avsnitt där ett barn försvann,
och de blev rädda och tog det som att vi kommer att bli kidnappade.
Det fanns inget de kunde göra. Så var det.
De ville förbereda oss,
men de lärde oss inte självförsvar eller gav oss en pistol eller nåt,
utan de… Ni vet hur man delar ut flygblad när ett barn försvinner?
De förberedde såna flygblad.
"Det kan vi göra."
Om ett barn försvinner har folk flygblad med en bild och all information under
med längd, vikt, ögonfärg och så.
I stället för att göra ett flygblad fick de oss att skriva upp
namn, längd, vikt, ögonfärg,
och sen höll vi papperet mot väggen,
och de tog en bild av oss.
Bilden är på oss när vi håller vår egen information.
De sa: "När polisen säger att vi ska göra flygblad
kan vi säga att vi har hoppats att det här ska hända.
Vi kan ge det här till polisen."
Om vi hade blivit kidnappade skulle mina föräldrar sitta i fängelse.
Ingen kommer att tro att man tog bilder i förväg.
De skulle se det och säga: "Berätta var barnen är.
Det vore klokt. Jag har aldrig sett nåt sånt här."
De fick skriva ut det på Walmart. Man kunde inte göra det hemma.
Man fick visa folk att man var galen.
På Walmart sa killen där säkert:
"Kan jag prata med dina barn ensam? Jag pratar gärna med dem. "
Jag är gift också.
Jag och min fru firade precis vår fjortonde bröllopsdag.
Och…
Tack.
Vi har varit tillsammans i 20 år,
och jag träffade henne innan jag började med komedi.
Vi jobbade på Applebee's, där vi träffades.
Vi är fortfarande stora Applebee's-fans. Vänta.
Jag ska bara… Det känns som… Ja, den var bra.
Hur många… Gör inte alla samma sak?
Som att…
Säger de inte: "Jag är redan här, så du behöver inte komma hit"?
Det är vad de borde göra. De borde prata mer.
"Jag är här," och den andra säger: "Okej, jag insåg inte det."
"Jo, så jag stannar här och du stannar där.
Det är vår grej, att vi kan stanna där vi är."
Okej.
Min fru och jag träffades på Applebee's innan jag började med komedi.
Jag var värd och hon var servitris.
Nån frågade henne nyligen: "Trodde du nånsin när du började dejta
att livet skulle bli som de har blivit?"
Hon sa: "Då tyckte jag inte att han var smart nog att vara servitör."
Så, ja.
Vi har nått lite längre än jag trodde.
Jag sa att jag ville bli servitör en dag. Hon sa: "Fortsätt drömma.
Om du jobbar hårt kan du memorera menyn."
Jag och min fru… Jag är drömmaren i vår grupp.
Det känns som att i ett äktenskap så har man en drömmare.
"Pengar finns inte. Kom, vi gör så mycket kul grejer som vi kan."
Och den andra hatar kul.
Det är ett bra äktenskap. Med två drömmare är man hemlösa inom en timme.
Man behöver nån som sätter stopp för allt som är kul.
"Har du kul? Sluta. Är luftkonditioneringen på? Stäng av."
Jag gifte mig med min pappa.
Han övertygade mig att luftkonditionering kostar 100 000 dollar per dag.
När vi åkte bil trodde jag att bilen exploderade om man slog på den. Genast.
"Satte nån på AC:n?"
Min fru är alltid där.
Jag känner mig alltid… Det är som att jag gifte mig med en katt.
"Du är alltid på mig."
Om jag går på toa säger hon: "Jag ska måla badrumsdörren medan du är där."
"Kan du inte göra det senare?"
"Nej, jag hade tid. Men jag ville vänta med att börja tills du gick in."
Om jag äter nåt hon inte gillar så dyker hon bara upp.
Jag försöker smyga.
Jag skulle kunna äta Oreokex på vinden klockan tre på natten,
och jag slår vad om att lampan skulle tändas och hon skulle säga: "Vad gör du?"
Om jag skulle fråga vad hon gör där
skulle hon säga: "Jag gör ju mina vindsgrejer här."
Hon satte Life360 på min mobil.
De kan spåra dig även långt bortifrån. Man kanske inte ens vet att man har det.
Det är värre än vad regeringen gör.
Jag vill hellre att regeringen spårar mig än hon.
Hon ringer: "Varför köper du munkar?"
Jag bara: "Jag kan inte leva så här."
Om jag vill ha munkar låser jag inte in mobilen i ett gymskåp och betalar kontant.
Jag har gjort det, men inte varje gång.
Jag kan inte gå nånstans där hon har en kupong.
Hon ringer mig på parkeringsplatsen: "Köp inget. Jag har en kupong. "
"Tror du att jag kommer hem och hämtar den? Tror du verkligen det?
Jag ska försöka betala mer för att du ringde.
Jag vet inte om det går, men jag ska försöka få upp priset på tandkrämen.
Om de ber mig avrunda upp så gör jag det!"
Jag hatar kuponger, och hon är beroende av dem.
Hon låter mig inte… "Jag har en kupong." Jag känner mig så dum.
Jag köper deodorant och: "Jag har inte alla pengar, men nästan,
men jag har en kupong. En dag hoppas jag kunna betala fullpris.
Vi sparar så mycket vi kan."
Ett av våra bästa bråk…
Det var inget bra bråk, det var bara trams.
Det handlade om uttrycket "i ett slag".
Bara det.
Min fru och jag…
Vänta, jag ska… Det här är den sista. Jag hör bara en i bakgrunden.
Man hör det på långt håll, och sen är det som om han är på väg ditåt.
Låter det inte som andra hållet? Va?
Ni hör det inte ens, och jag står här och…
Det kommer att hemsöka mig. Varje föreställning när vi är tillbaka inomhus:
"Hör ni en helikopter?" "Inuti byggnaden?"
"Ja, hör alla? Huka er. Var tysta. Är det en helikopter?"
Okej.
Så vi bråkade om uttrycket "i ett slag".
Bara det.
Om man är nygift och tycker att det låter galet så stämmer det.
Det här är ett tvåsiffrigt bråk.
Det här är när man redan har bråkat om disken och att städa undan kläder.
Det här är när de försöker knäcka en.
De har nästan lyckats, men det här är droppen.
Min fru ville besöka sina föräldrar en helg, och hennes föräldrar är skilda.
Det har faktiskt varit svårast för mig.
Folk pratar inte om att gifta in sig i skilsmässor.
De skilde sig på grund av henne, inte mig, så varför måste jag gå till 50 olika hus?
Så…
Hon ville hälsa på och sa: "Jag vill göra det i ett slag."
Jag har aldrig hört min fru säga det. Hon har aldrig sagt det på våra 20 år.
Det kändes som att nån hade sagt: "Du borde använda 'i ett slag' mer."
"Jag ska ringa min man." "Perfekt. Använd det 40-50 gånger."
Hon säger: "Jag vill hälsa på mina föräldrar i ett slag."
Jag säger: "Okej, vi gör det i ett slag." Hon säger: "Vi gör det i ett slag."
Jag säger: "Vi slår hårt, jag är med." Hon sa det om och om igen.
Och när hon beskrev den här resan som vi skulle göra i ett slag sa hon:
"Vi åker till min mamma, åker hem och åker till min pappa."
Så…
Jag väntade och hon sa inget,
så jag sa: "Det är inte det 'i ett slag' betyder."
I stället för att kanske ha fel säger hon:
"Jag vet vad det betyder." "Jaså? Det låter inte så, okej?"
"Vi har samma efternamn! Du får inte använda det bland folk."
"Vad tror du 'två flugor i en smäll' betyder? Kan du nåt talesätt alls?"
Hon lägger på.
Så jag kommer hem, och ni vet hur det är när man har bråkat.
Pågår bråket fortfarande? Är det över? Jag vet inte. Jag måste känna efter.
Hon använder aldrig ord som "förlåt". Det skulle jag gärna höra.
Det vet hon verkligen inte vad det betyder.
Jag säger det hela tiden. Jag delar ut ursäkter ur min stora säck hela dagen.
Jag försökte ge henne några, men hon sa: "Jag har inga fickor. Det är okej."
Vi pratade inte på hela kvällen. Vi bara satt där med vår dotter och åt.
Jag sa: "Du vet att mamma är galen, va?"
Hon sa: "Har du gjort läxan? Du vill inte bli dum som pappa."
Och vår dotter säger: "Är ni helt knäppa?"
Så jag ligger på soffan och min fru gav mig en godnattkyss
och gick och lade sig och det var det.
Jag tror att det var hennes "förlåt".
Men hon sa det inte.
Jag låg där och tänkte på det.
Man tänker, för ju längre man är gift, desto mer får man släppa saker.
Vem bryr sig?
Nästa morgon går jag upp och vill prata om det,
för vi pratade inte på hela kvällen.
Så jag sa: "Jag måste säga att det inte är det det betyder."
Och då tog det hus i helvete.
Men jag hade ett bra argument, som jag hade tänkt på hela natten.
"Du äger ju det här. Du borde ta upp det igen.
Jag försöker inte dejta henne längre. Vi ska dö tillsammans."
Jag väckte henne nästan, så uppeldad var jag.
Jag väckte henne nästan och sa: "Det betyder inte det."
Vårt äktenskap slutade nästan i ett slag.
Okej. Tack för att ni kom hit.
Jag uppskattar det.
-Vet du inte vem Tonya Harding är? -Nej.
Alla känner till referensen, alla sportfans.
-Vet du inte vem Tonya Harding är? -Ingen vet vem det är.
Otroligt att du inte vet det.
Jag är ett stort sportfan. Om jag inte vet så är det garanterat ingen som vet.
Fråga om Tonya Harding och Nancy Kerrigan.
Åttio procent av Amerika kommer att veta. Åttio procent.
Inte ens 80 % i den här bussen vet det!
Kom en etta och en tvåa?
Kom igen!
Jag övertygade Nic att jag inte visste vem Nancy Kerrigan och Tonya Harding var.
Nic lär sig att jag vet vem de är just nu tillsammans med er.
Jag har aldrig berättat att jag så klart vet vem de är.
Du säger bokstavligen att det är första gången jag hör det, och det är det ju!
Jag slår mig i huvudet.
-Det var bra. -"Kom igen!"
Undertexter: Peeter Sällström Randsalu