Downloaded from YTS.MX
‎UN PROGRAM ORIGINAL DE COMEDIE NETFLIX
Official YIFY movies site: YTS.MX
‎A fost distractiv, tati.
‎- Ai călărit caii? ‎- Da.
‎Am fost foarte bună azi, am călărit-o…
‎Bine.
‎Harper, îmi începe spectacolul.
‎Să fii amuzant!
‎- Vă iubesc. ‎- Te iubim!
‎Vă rog să-l aplaudați acum ‎pe tăticul meu, Nate Bargatze!
‎Bine.
‎Asta e.
‎Ne distrăm, nu?
‎Este… Da.
‎Vă spun, 2020 a fost anul meu preferat.
‎Dintre toți anii, a fost cel mai bun.
‎Adică, nu e… Știți, există extratereștri.
‎Au spus că există OZN-uri.
‎Și nimănui nu-i pasă. E…
‎În ce alt an ai fi putut strecura…
‎„Acum, alte știri…” La sfârșitul știrilor!
‎Au spus: „Există OZN-uri.”
‎Tu zici: „Au COVID?” Zic: „Nu.
‎Nu știu, nu se testează.” Dar…
‎I-am spus soției mele: „Au zis ‎că există OZN-uri.” Dar n-a reacționat.
‎Adică…
‎Poate acum te uiți și zici: ‎„N-am auzit.” Tocmai asta e.
‎Atât de grozav a fost 2020.
‎E un an bun ‎și pentru a vedea ce e cu prietenii tăi.
‎Ar trebui să fii pe la mijloc, cred.
‎Am prieteni care fac duș cu mască ‎și dorm cu mască.
‎Fiindcă au un hamster care probabil are ‎și trăiesc singuri, doar ei și hamsterul.
‎Am și prieteni ‎care nu cred c-au auzit de COVID.
‎Și trăiesc de parcă le-a spus cineva ‎să încerce să-l ia.
‎Am și prieteni care au zis c-au avut deja.
‎Au zis c-au avut febră.
‎„Am avut febră câteva ore ‎în februarie, deci probabil am avut.”
‎Un prieten mi-a spus că l-a avut în 2015.
‎E…
‎E convins. Zice: „Am avut în 2015.
‎Am fost primul ‎și atunci n-a prins ca acum, dar…”
‎Un lucru care a dispărut pentru totdeauna ‎e tușitul în public.
‎S-a terminat. Adică…
‎Nu bei apă greșit la restaurant, ‎ci mai bine sari în fața mașinii.
‎Tot restaurantul se oprește. ‎Cei de la masa ta îți zic să pleci.
‎Ai mei sunt tare deranjați ‎de treaba cu tușitul în public,
‎căci e una dintre chestiile lor preferate.
‎Le place mult de tot. Doar asta fac.
‎Tușesc peste tot. Tata se îneacă întruna.
‎Dacă nu se îneacă, ne îngrijorăm. ‎Atât de mult se îneacă.
‎La restaurant sunt întrebat dacă îi e bine ‎și zic: „Da, n-are nimic, așa face el.”
‎Am călătorit prin toată țara ‎de când cu acest COVID și ce am văzut e…
‎În mijlocul țării e bine.
‎Am fost la o cursă NASCAR. Aveau măști, ‎făceau ce trebuie, așa cum încercăm toți.
‎Ne luăm temperatura. Am fost la restaurant ‎și mi-au luat temperatura.
‎Credeți că puștiul ăla nu știa ce face? ‎Asta spuneți?
‎Nu credeți că e la medicină? Așa încep.
‎Ia temperatura și zice: ‎„Ai 7 grade. E bine.”
‎Mai ai 33 de grade până să ai probleme.
‎Știu și eu… Și nici măcar nu-și fac griji.
‎Zice: „14 grade.” Și zici: ‎„Omule, ar trebui să fiu mort. Nu e bine.”
‎Am întrebat: „Măcar merge?” ‎„Nu știu. Când piuie, le spun să treacă.”
‎Jur, un copil a piuit chiar el.
‎Aparatul n-a piuit și a piuit copilul.
‎Și zic…
‎„Așa e…” Și el zice: „E bine.”
‎Eu m-am descurcat în timpul pandemiei. ‎Fiindcă ai fi putut…
‎Eu am slăbit puțin. Aveai două variante.
‎Dacă voiai să te îngrași, acum e momentul. ‎Toți te judecă cu îngăduință.
‎O poți face, dar eu o făcusem deja. ‎Am trăit luând mereu în greutate.
‎Acum am decis să mă opresc.
‎Vecinul meu a început ‎să facă sport pe aleea de lângă casă.
‎Zice: „Hai să ne antrenăm pe alee.”
‎Știți, găsești greu scuze în pandemie.
‎„Sunt foarte ocupat. ‎Nu pot, am multe de făcut azi.”
‎Era afară și am început ‎să mă antrenez cu el, avea și antrenor.
‎Nu-mi place să fac sport, ‎n-am făcut niciodată.
‎Zic: „Vreau să mă ocup doar de trunchi.”
‎Și ei zic: ‎„Bine. Hai să ocupăm zilnic de picioare.”
‎Doar de picioare.
‎Există o conspirație uriașă a antrenorilor
‎să nu te ocupi de trunchi și când o faci…
‎L-am întrebat: „E pentru trunchi?” „Da.” ‎„Dar mă aplec foarte mult.”
‎Ceea ce mănânc e problema principală.
‎Mănânc ca un copil.
‎Mănânc… Nu e ceva de bine.
‎Zice: „Ce-ai mâncat la micul dejun? ‎Sau spune-mi tot ce-ai mâncat ieri.”
‎Mi-am zis în gând: „Ieri nu e o zi bună. ‎Hai să alegem altă zi.”
‎Zice: „Zi despre ieri.” ‎Zic: „Dimineață am mâncat gogoși.”
‎Zice: „Plecaseși și le-ai luat pe drum?”
‎„Nu, am condus până la ele.
‎Am condus.” „Erau în drumul tău?”
‎„Nu, am întârziat din cauza lor.”
‎Zice: „Ceva gustări seara?”
‎Și zic: ‎„Am mâncat o pungă de bomboane aseară.”
‎Zice: „Te-ai uitat la un film?” ‎„Nu, doar la televizor.”
‎Zice: „O punguță mică, pentru copii?” ‎Zic: „Nu, a fost o pungă întreagă.
‎Dacă n-ar avea etichetă și ai zice cuiva: ‎«Dă-mi punga aia», nu s-ar putea încurca.”
‎Eu adorm greu și, jur, toți doctorii…
‎Mănânc bomboane, beau suc ‎și zic: „Oare ce se întâmplă?
‎Noaptea, nu mi se oprește creierul.”
‎Iar ei zic: ‎„Da, nu mai mânca bomboane în pat.
‎Poate asta e problema.”
‎Am călătorit ca nebunii. Am avut ‎multe spectacole distractive în aer liber.
‎Îmi place să călătoresc.
‎Odată, eram în Los Angeles,
‎urma să plec la South by Southwest, ‎un festival din Austin, Texas.
‎Zborul era foarte devreme.
‎În noaptea dinainte, îmi ziceam: ‎„Fii normal, petrece o noapte normală.”
‎Însă am stat până târziu, ‎ceea ce a devenit problematic.
‎Mă trezesc a doua zi și zborul nu mai e.
‎L-am ratat, și nu la mustață.
‎Avionul era în Austin, Texas.
‎Pasagerii se cazau deja la hotel.
‎Dau să-mi iau telefonul, ‎să iau alt avion, dar nu-l găsesc.
‎Îl pierdusem în seara dinainte. ‎Deci nu mai am telefon.
‎Și trebuie să-mi cumpăr bilet ‎de la ghișeu, ca în anii '50.
‎Când mergi la un ghișeu, ‎nu se așteaptă să vrei să cumperi bilet.
‎Mă duc la ei, îmi zic: „Spuneți.”
‎„Vreau un bilet până la Austin, Texas.”
‎Ei zic: „Cumpără-ți și lasă-ne în pace.”
‎Zic: „Nu, vreau să plătesc cu cec ‎un bilet până la Austin, Texas.”
‎Nu aveau zbor ‎și am făcut asta la fiecare terminal.
‎Mergeam și ziceam: ‎„Un bilet până la Austin, Texas.”
‎Am găsit un zbor, dar fata de la ghișeu ‎nu vânduse niciodată bilete în acest fel.
‎„Lucrez aici de zece ani. ‎Nimeni nu vinde așa. Nu știu cum să fac.”
‎Pleacă și revine cu cea mai bătrână doamnă ‎pe care am văzut-o.
‎Cred că era acolo doar din acest motiv.
‎Vine, pornește ‎vechea mașină de citit carduri.
‎Zice: „Vă rezolv. ‎E foarte distractiv pentru mine.”
‎A fost aiurea să nu am telefon. ‎Toți au telefon.
‎Când mergi la aeroport și nu-l ai, ‎stai și te holbezi.
‎Ești la coadă și te uiți în față, ‎iar oamenii te întreabă: „Ce-i cu tine?”
‎Oameni obișnuiți…
‎„Unde ți-e telefonul?” „N-am. ‎Voi vorbi cu tine, dacă vrei să vorbim.
‎Mi-ar plăcea să vorbim puțin.”
‎Urma să trec rapid ‎de controlul de securitate,
‎dar a durat din cauza tipului din față.
‎A activat detectorul de metale. ‎Îl întreabă: „Ai ceva metalic pe tine?”
‎Și zice: „Da, am cheile.”
‎Noi am crezut că va zice ‎că are proteză la genunchi sau șold…
‎Bătrânii conțin mult metal.
‎Și zice: „Cheile. Ele or fi de vină?”
‎La ‎Ce spun românii ‎ar fi primul răspuns
‎la întrebarea „Ce activează ‎detectorul de metale?” „Cheile.”
‎I-am spus: „Hai să încercăm și fără chei.
‎Vreau să aflu. ‎Poate e o minciună treaba cu cheile.”
‎Am avut spectacole ‎în cinematografe în aer liber,
‎eram cu amicul meu Nic Novicki.
‎Nic e micuț, cu mult umor. ‎Ne-am apucat de comedie deodată.
‎E distractiv să fii prieten cu Nic, ‎e foarte ușor de păcălit.
‎Eram odată la o cafenea
‎și lângă noi stătea un tip ‎cu un câine husky mare.
‎Și Nic zice: „Crezi că e lup?”
‎Zic: „Da, cred că e lup.”
‎„Au dat lege că, dacă prinzi un lup, ‎îl poți păstra ca animal de companie.”
‎Zice: „Să-l întreb?”
‎Zic: „Clar. Sigur vrea să vorbească ‎despre asta. De asta a adus lupul aici.”
‎Îl văd că se apropie de tip și zice: ‎„Scuze, e lup?”
‎Tipul nici nu știa ce să răspundă.
‎Zice: „Poftim?
‎Crezi c-am adus ‎un lup sălbatic la cafenea…
‎și lupului nici nu-i pasă?
‎Nu și-ar pierde mințile acum?”
‎Mergând cu autobuzul la aceste spectacole,
‎l-am convins pe Nic că nu știu ‎cine sunt Nancy Kerrigan și Tonya Harding.
‎Nic află că știu cine sunt ‎chiar acum, deodată cu voi.
‎Nu i-am spus niciodată. ‎Firește că știu cine sunt.
‎Toate exemplele lui sunt ‎din sportul anilor '90.
‎Știe exemple doar din anii '90.
‎Le pomenește ‎pe Nancy Kerrigan și Tonya Harding.
‎Zic: „Cine sunt?” ‎Zice: „Nu știi cine sunt?”
‎Zic: „Cred că nimeni nu știe cine sunt.”
‎Zice: „E o poveste tare, patinaj artistic. ‎Ca la gangsteri.”
‎Zic: „N-am auzit de asta. ‎Nu crezi c-aș fi auzit?”
‎Zic: „Nimeni nu știe asta.”
‎A înnebunit.
‎Zic: „Făceau un documentar ‎dacă era așa tare.” Zice: „Au făcut!”
‎Unul zice: „Trebuia să facă un film.” ‎Zice: „Au făcut și un film!” Înnebunea.
‎Una dintre preferatele mele a fost…
‎Asta e de pomină. ‎Mergem acasă la un prieten,
‎stătea la patru ‎și a trebuit să urcăm patru etaje.
‎Evident, merg mai repede decât Nic ‎și cândva îl așteptam,
‎dar suntem prieteni vechi, nu mai pot.
‎Suntem ca un cuplu căsătorit de mult. ‎Eu merg înainte.
‎Eu știam unde mergem ‎și știam că el nu știe.
‎Îl las în urmă și merg la amicul meu.
‎Îi zic: „Nic nu știe unde stai, e mișto, ‎hai să vedem ce se întâmplă.”
‎Trec vreo 30 de minute.
‎Ajunge și Nic și-l întreb: „Unde ai fost?” ‎Zice: „Nu știam unde să vin.”
‎Zic: „Știu.
‎Dar a trecut mult timp. ‎Te-ai dus înapoi afară?”
‎Zice: „Nu, am fost în alt apartament ‎în tot acest timp.”
‎A intrat în casa cuiva. ‎A tot încercat ușile.
‎S-a deschis o ușă, a intrat, a zis: ‎„Sunt cu Nate.” Și s-a pus pe canapea.
‎Atât de departe a ajuns.
‎Gândiți-vă unde vă e canapeaua. ‎Atât a intrat în casa lor.
‎Era atât de încrezător că probabil au zis: ‎„Poate știm vreun Nate.”
‎Spectacolele în aer liber au fost mișto. ‎Spectatorii stau în mașini.
‎E dificil când unii vor să plece, ‎fiindcă nu le place.
‎Farurile îți bat în ochi,
‎șoferul dă cu spatele.
‎Și-ți zici: „A plecat și ăsta.”
‎Am făcut un spectacol pe Zoom și a fost…
‎E doar fața ta pe ecran ‎și chiar înainte să începem aud pe cineva:
‎„Nu știu. E un fel de comedie stupidă.”
‎Poftim? Ce a zis?
‎E plin de elicoptere. ‎Așa-s spectacolele în aer liber.
‎Următorul va fi pe aeroportul din LA. ‎Va fi distractiv.
‎Abia aștept iar vremurile ‎când voi da chix înăuntru.
‎Asta e tot ce-ți poți dori.
‎Da.
‎Unul dintre ultimele mele eșecuri a fost…
‎Comedianții au spectacole la corporații ‎și aveam unul în Tampa, Florida.
‎Era pentru un tip, ‎șef peste electricitatea din Tampa.
‎Nu știu exact ce făcea,
‎dar a inventat electricitatea în Florida…
‎Îi mergea tare bine.
‎Și…
‎Era un tip foarte drăguț, foarte generos.
‎Erau toți angajații lui, ‎era o tombolă cu două mașini.
‎Dădea multe televizoare, iPad-uri…
‎Cadouri de vreo 100.000 de dolari ‎oferite angajaților săi. Foarte frumos.
‎Și eu eram un cadou pentru angajații săi.
‎În mijlocul donațiilor, ‎se oprește și zice: „Bine.
‎Am o surpriză pentru voi. ‎Mă mir că l-am convins să vină.”
‎Și mă cheamă pe scenă. ‎Nimeni nu auzise de mine.
‎Se uitau la mine zicând: „Cred că ar veni ‎și la mine acasă. Cine o fi?”
‎Încep show-ul.
‎Trece o oră și nu râde nimeni.
‎Dar absolut nimeni. Și nu erau glume noi. ‎Erau cele mai de succes.
‎Spun gluma ‎cu cafeaua cu gheață și lapte de trei ori.
‎Am tot spus-o.
‎Le zic: „O mai spun o dată. ‎Nu cred că mă ascultați.”
‎Oamenii plecau.
‎Cel care m-a condus a întrebat pe cineva ‎care pleca: „Show-ul de comedie e gata?”
‎Zice: „Nu știu despre ce vorbiți. Un tip ‎ține un discurs acum, poate după aceea.”
‎Terminăm și apoi apare șeful.
‎Merg să vorbesc cu el ‎și-i zic: „Îmi pare rău.
‎Reușeam să fac comedie, dar s-a dus. ‎Totul s-a terminat.”
‎Drăguț, zice: „E în regulă, nu e vina ta.”
‎Zic: „Nu știu cum ar fi posibil.”
‎Și-mi zice: „Când erai sus, mi-am amintit ‎că majoritatea nu vorbesc engleză.”
‎Și zic: „Așa se explică lucrurile.” Știți?
‎Nu mai angaja ‎un comediant care vorbește doar engleză.
‎Fără să-l avertizezi.
‎Nu că puteam schimbat ceva, ‎dar mi-ar fi plăcut să știu.
‎Am o fiică și numele ei e Harper.
‎Mulți întreabă ‎dacă am numit-o după Harper Lee,
‎care a scris ‎Să ucizi o pasăre cântătoare.
‎Nu m-am gândit niciodată în viață ‎la vreun scriitor, așa că…
‎Nu mi-a trecut prin cap. Mă cheamă și Lee, ‎însă tot nu mi-a trecut prin cap.
‎Ador să am un copil.
‎Îmi place… ‎Când copiii plâng, e inocent.
‎Îmi place inocența lor. ‎Plâng din cauza etichetei cămășii.
‎Adică, zbiară.
‎Nu le place… E ciudat.
‎Te duci, zici: „Ți-a luat foc casa?”
‎N-am văzut pe nimeni plângând așa. ‎Din nimic.
‎Stă mult pe iPad. Asta e partea dificilă.
‎Copiii trebuie luați de la… Nu le trebuie ‎mereu tehnologie. Doar stă acolo, pe iPad.
‎Vrea să fie YouTuberiță. ‎În calitate de comediant, asta mă înfurie.
‎Se uită la clipuri cu copii pe YouTube ‎și acum face clipuri cu ea însăși zicând:
‎„Bună, ce faceți? Dați clic mai jos, ‎abonați-vă, lăsați un comentariu.”
‎Toate sunt doar pe telefonul meu.
‎Am 90 de ore cu așa ceva. ‎Nu sunt pe YouTube.
‎Eu și mama ei suntem singurii abonați.
‎Se uită cum se joacă copiii cu jucării. ‎Asta e aiurea.
‎Nu e un spectacol, era bine să vadă ‎un spectacol. Privește un copil care zice:
‎„N-ai jucăria asta. Eu o am. ‎Vrei să vezi cum o deschid?”
‎Are cinci miliarde de vizualizări.
‎De parcă nu-i luăm nimic, doar îi arătăm.
‎„Uită-te cum se distrează. ‎Aici nu te vei distra niciodată.”
‎Ieșim, facem multe împreună.
‎O duceam mereu la Chuck E. Cheese.
‎Vă puteți duce, au avut COVID în '84.
‎Da.
‎Virusul nu poate supraviețui acolo, e…
‎La Chuck E. Cheese e dur. ‎Nu știu dacă ați mai fost pe-acolo.
‎Par să încerce să dea faliment și nu pot.
‎Se pregătesc de faliment și tot e deschis.
‎Au sunat la Blockbuster: ‎„Cum ați scăpat? Vrem și noi.”
‎Nu aduc nimic la zi. ‎Trupa Chuck E. e robotică.
‎Toboșarul nu mai pornește, ‎stă așa tot timpul.
‎Acum vând băutură părinților, ‎le dau găleți de Bud Light.
‎Sunt beți la masă la nouă dimineața.
‎Când îi duc pe copii acasă, ‎nu văd multe mașini de la Uber și Lyft.
‎Un Chuck E. Cheese a fost prins
‎că, dacă nu se mânca toată pizza, ‎o puneau iar la vânzare.
‎Asta ar închide orice afacere normală.
‎Dar Chuck E. Cheese a înflorit.
‎Când am citit povestea, am zis: ‎„Eu credeam că așa e la ei.
‎Că a rămas că așa e bine.” ‎Nu pricepeam ce vrea articolul.
‎Fiica noastră încă doarme la noi în pat ‎și părinților nu le place când aud asta.
‎Zic: „Trebuie ținuți afară. ‎Nu vă uitați la ei.”
‎E vina mea. ‎L-am făcut târziu și e singurul copil.
‎Am bifat toate condițiile…
‎Călătoream mult și, când ajungeam acasă, ‎voiam să dormim în același pat.
‎Ne-am cam format un obicei. S-a întâmplat.
‎Dar e dificil, ‎fiindcă copiii nu știu să doarmă.
‎Fac un pat dublu ‎să pară un pat de o persoană.
‎Eu sunt la margine.
‎Când dorm singur la hotel, dorm cu capul ‎pe noptieră. Doar așa știu să dorm.
‎E de-a curmezișul, cu capul în jos.
‎Dacă vă treziți mâine cu capul în jos, ‎mergeți la spital.
‎Se pare că e și la menopauză, ‎fiindcă nimănui nu îi e așa cald ca ei.
‎Eu îngheț noaptea.
‎Nu stă învelită. Zici: „Doar e patul tău. ‎Suntem norocoși să fim în el.”
‎O să plece ea la un moment dat, nu?
‎Va avea 37 de ani… ‎„Pot să dorm cu voi în pat?”
‎Copiii ei dorm sus, în patul lor.
‎Soțul ei a plecat de ceva vreme, ‎n-a acceptat.
‎Eu am căzut din patul suprapus. ‎Dormeam în patul de sus.
‎Trec peste balustradă,
‎cad aproape doi metri până la podea…
‎și aterizez pe…
‎dacă nu te prinzi, te lovești unde apuci.
‎Cad în cap cu toată greutatea corpului. ‎Fac o contuzie, plâng.
‎Părinții mei zic: ‎„Fă bine și dormi adânc șapte ore.”
‎Am avut trei contuzii în viață ‎și niciuna n-a fost din cauza sportului.
‎Doar trăind viața, frate.
‎Capul tău pățește chestii. Ce poți face?
‎Una a fost la liceu.
‎Am fost împins cu capul într-un perete.
‎A durat trei ore până s-au prins ‎că am o contuzie. Atât eram de strălucit.
‎Doi profesori nici n-au observat,
‎iar al treilea a zis: „Nu se uita înainte ‎și atunci mi-am dat seama.
‎E printre cei mai buni la privit înainte, ‎așa că am înțeles.”
‎Cea mai mare contuzie a fost la 12 ani. ‎Am căzut de pe o stâncă.
‎Am crescut în Old Hickory, Tennessee.
‎Urcam pe o stâncă la lacul Old Hickory, ‎o făcuserăm de multe ori.
‎Într-o zi, alunec și cad.
‎Prietenul cu care eram pleacă ‎să o ia pe mama.
‎Un tip cu o barcă, care pescuia pe lac, ‎mă vede și mă pune în barcă.
‎Mă duce la niște scări, ‎unde probabil își spune:
‎„De ce n-o fi folosit scările astea?” ‎Erau chiar lângă stâncă. E o aberație.
‎Lângă scări erau doi tipi. Le zice: ‎„Puștiul ăsta a căzut. Îl duceți sus?”
‎Mă cară până sus.
‎Mama e în ambulanță, în pijama.
‎Tata, despre care toți știau ‎că e magician,
‎dădea un spectacol îmbrăcat în smoching.
‎Ajung la spital, iar doctorul le vorbește.
‎Mama pare o persoană fără adăpost. ‎Tata e în smoching.
‎Arată…
‎de parcă-s divorțați ‎și cineva nu plătește pensie alimentară.
‎N-am știut niciodată cine era în barcă, ‎nici cine m-a cărat pe scări.
‎Nu știam cine sunt ‎și am vrut mereu să le mulțumim.
‎Oamenii ăia mi-au salvat viața ‎și nu am aflat niciodată cine sunt.
‎Povestesc asta ca să vă spun ‎că, anul trecut, tata dădea un spectacol.
‎Dă spectacole de magie în închisori.
‎Avea spectacol la o închisoare.
‎În timpul spectacolului, un deținut ‎se ridică și zice: „Îl știu pe fiul tău.”
‎Pentru un tată, ‎nu e un loc potrivit să auzi asta.
‎„Îl știu pe fiul tău. ‎Își ține gura. E de treabă.”
‎Așa că…
‎Tata întreabă: ‎„De unde îl știi pe fiul meu?”
‎Era unul dintre cei ‎care m-au cărat pe scări în acea zi.
‎Aveam 12 ani și nu știam cine mă cărase‎. ‎Fuseseră tipul ăsta și fratele lui.
‎Iar fratele l-a văzut la ‎The Tonight Show ‎pe puștiul pe care-l căraseră în acea zi.
‎E o nebunie.
‎De atunci îl aduc la spectacole.
‎L-am adus și astă-seară. Și…
‎Nu, nu e aici. E în închisoare.
‎Îmi pare rău. Da.
‎I-ar plăcea să fie aici, vă garantez.
‎Sincer, ar face orice să fie aici, dar…
‎Într-o zi o să-l aduc.
‎Am aflat de ce era în închisoare, ‎e o întreagă nebunie.
‎Era chiar în aceeași zi.
‎Tocmai duseseră un cadavru în jos pe scări
‎și vă dați seama că i-a enervat ‎să mai care un om și în sus.
‎Au zis: „Pe bune? ‎Tocmai am făcut asta, frate.”
‎Partea asta am inventat-o. ‎Dar jur că restul e adevărat.
‎Fiica noastră e într-a treia.
‎În clasa întâi, a început să ia autobuzul ‎și era prima dată când a luat autobuzul.
‎Ca părinte, îi duci la autobuz, e drăguț. ‎Am dus-o la autobuz, a mers la școală.
‎După ore, ‎cineva de la școală sună pe telefonul meu.
‎Au și numărul soției mele, și pe al meu.
‎Mă sună pe mine și-mi zice: „Știți ‎ce autobuz trebuie să ia fata dvs.?”
‎Zic: „Eu sunt tatăl.”
‎Serios? Credeai că afli informația asta ‎sunându-l pe tatăl fetei?
‎Ai telefonul mamei, pe-al tatălui și zici: ‎„Sigur știe tatăl.”
‎Tu ai părinți? ‎Ai mai văzut vreodată o familie?
‎Te-ai gândit să suni la soț?
‎Dacă nu sunt cumva doi soți, ‎nu trebuie sunat niciodată soțul.
‎Mai bine întrebi o doamnă care nu o știe. ‎Te-ar putea ajuta mai repede decât mine.
‎Trebuia să merg după ea. „Vin s-o iau. ‎Spuneți-mi școala și vin. La ce școală e?”
‎Când pregătești prânzul ‎trebuie să ai grijă,
‎mulți copii sunt alergici la arahide.
‎Fiica noastră are alergie la caju ‎și la fructe cu coajă lemnoasă.
‎Nu știu ce-s fructele cu coajă lemnoasă, ‎dar mi-ar putea ucide fiica.
‎Doctorul îi interzice fructele ‎cu coajă lemnoasă și o taie.
‎Nici nu știam ce de poame există.
‎Se pare că provin din două locuri diferite ‎și doar unul din ele e un copac.
‎Mă simt prost. Vreau să-i apăr ‎pe copiii cu alergii la arahide.
‎Nu sunt apărați destul. ‎Adulții țipă la ei.
‎Avem mulți adulți dependenți de arahide.
‎Și sunt furioși.
‎Eu n-am mâncat arahide de mult. ‎Dacă dispar din viața mea, nici nu observ.
‎Adulții strigă la acești copii ‎de parcă a fost alegerea lor.
‎Parcă le-a zis doctorul la naștere: ‎„Vrei să fii un coșmar pentru toți?”
‎Va fi mereu pe viață și pe moarte.
‎Doar ați mers cu avionul. Se anunță.
‎Avioanele astea… ‎Serviți covrigei și terminați.
‎Încearcă la fiecare zbor și nu reușesc…
‎Zic: „Doamnelor și domnilor,
‎azi nu servim arahide ‎din cauza ratatului ăluia mic.”
‎Și adulții îl huiduiesc.
‎„Eu sunt aici doar pentru arahide. ‎Nici nu știu ce zbor e.”
‎Facem deja teme.
‎Fata noastră le aduce acasă. Sunt haioase.
‎Clasa întâi și a doua au fost grozave. ‎Într-a treia bagă chestii de zici: „Bine.”
‎„Învățați asta mai devreme decât noi, nu?”
‎Nu știu dacă e adevărat, dar…
‎A venit cu noua programă de mate.
‎E tare. Au inventat o matematică nouă, ‎fără să anunțe.
‎O dau părinților care nu o știu.
‎E ceva complet nou. E incredibil.
‎Copiii vin, apoi vezi pe YouTube un clip ‎de 40 de minute despre programă.
‎Nici nu înțeleg.
‎Dacă nu știți noua programă, ‎e o matematică nouă.
‎Scopul programei e să folosești ‎o foaie de hârtie pentru fiecare problemă.
‎Trebuie să tot împarți problema în bucăți. ‎Pui problema sus și tot continui.
‎E amuzant că recunoști vechea matematică ‎în mijlocul ei.
‎Împarți, apare vechea matematică și zici:
‎„Fă doar ce e sus. ‎Nici nu mai știu ce facem.”
‎Nu că vechea matematică nu e bună.
‎Nu primesc restul greșit niciunde ‎folosind matematica veche.
‎E o cale ocolită către același răspuns.
‎I-am zis soției, parcă ar bate la ușa ‎din față, eu deschid și zice: „Pot intra?”
‎Iar eu îi răspund: ‎„Poți intra pe ușa din spate?”
‎„Ușa din față nu merge?”
‎„Ba da. Eu o folosesc, ca și mulți alții,
‎dar prin noua metodă sari gardul,
‎vii prin spate ‎și ne întâlnim în același loc.”
‎Râd eu de noua programă,
‎dar am învățat câte ceva din temele ‎de la școala primară, ceea ce e jenant.
‎Am 41 de ani. Fiica mea are opt.
‎N-ar trebui să mă uimească nimic ‎din ce zice. Să rămân blocat: „Cum?”
‎Am învățat ‎să folosesc articolul nehotărât.
‎Nu știam că există o regulă.
‎Credeam că o iei pe dibuite,
‎zici: „Așa pare a fi” și așa rămâne.
‎Fac la fel și cu virgula. ‎N-am știut niciodată unde se pune virgula.
‎Dacă simt că urmează o virgulă, ‎încerc să termin imediat fraza.
‎Iar dacă nu pot, pun o virgulă și văd ‎dacă zice cineva ceva. „Aia e o virgulă?”
‎Zic: „Este? Nu-mi merge ‎butonul de virgulă de pe telefon.”
‎Nu mai știu nimic de la școală. ‎Când se discută istorie, zic:
‎„Când ați învățat asta? ‎Cred că noi am trecut peste.”
‎Era să nu termin liceul.
‎Am rămas corigent la științe.
‎Într-a douăsprezecea, ‎aveam o oră numită „știință”.
‎Am rămas corigent.
‎Tata i-a zis profei: „Dați-i un cinci. ‎Nu va avea nicio treabă cu știința.”
‎Iar profesoara a fost de acord.
‎Atât de sigură era ‎că nu voi avea de-a face cu știința.
‎La testul ACT pentru admiterea ‎la facultate, am luat 17.
‎Când iei 18, ți se zice: „Nu e prea bine, ‎dar să zicem că ai reușit.”
‎Când iei 17, te întreabă: „Spune drept, ‎tu mergi la școală? Ce e cu tine?”
‎Îmi amintesc doar că în clasa a șaptea ‎un puști s-a bătut cu profesorul de sport.
‎Mi-a rămas în cap.
‎Era cam mare pentru a șaptea. ‎Venea cu mașina la școală.
‎Dacă ești prof la a șaptea ‎și un elev conduce,
‎e clar că te vei bate cu el într-o zi.
‎E inevitabil.
‎Oamenii îmi vorbesc mereu ‎în termeni cât mai simpli.
‎Simt asta când vorbesc cu necunoscuți.
‎Cred că ochii mei sunt de vină. ‎Am ochii mari.
‎Sunt întrebat adesea: „Frate, ești atent?”
‎Iar eu zic: „Da, frate, sunt atent.”
‎„Am impresia că te gândești la altceva.”
‎Am o geacă cu două fețe. De fapt, am două. ‎Nu m-am prins că e cu două fețe.
‎Le-am luat deodată. ‎Le-am probat pe amândouă, separat.
‎Mi-a plăcut cea neagră. ‎Zic: „Să iau și una albastră.”
‎M-am dus la casă și m-au întrebat: ‎„Sigur?” Zic: „Da ce, eu nu știu ce fac?”
‎Cel mai simplificat mi s-a vorbit…
‎Îmi place golful și un tip mi-a zis
‎că e un teren de golf în Carolina de Nord
‎unde îți oferă o lamă pe post de ‎caddie‎.
‎Dacă nu știați, la golf, ‎un ‎caddie‎ îți cară geanta cu crose,
‎îți zice la ce distanță e gaura, te ajută.
‎Dar pe acest teren au lame.
‎Îți pui geanta cu crose pe o lamă, ‎iar lama o cară.
‎Îmi spune asta, ‎apoi se uită în ochii mei mari și blânzi
‎și zice: „Dar să știi, lamele nu vorbesc.”
‎Asta era întrebarea anticipată de el, ‎luându-se după privirea mea prostească.
‎Adică: „Îi zic eu, ‎ca să-l scutesc de întrebare.”
‎Adică par genul care vorbește ‎cu girafele la zoo. „Tu de unde ești?
‎Știu de unde ești, dar a cui ești?”
‎Pe ăsta îl ignor.
‎Problema e ‎că le văd venind înaintea voastră.
‎Văd cum clipește o lumină ‎la câțiva kilometri și îmi zic:
‎„Ăla pare să vină încoace.”
‎Și mă gândesc că e…
‎De câteva ori, erau doar stelele.
‎M-am uitat în sus și am zis: ‎„Ăla nu se mișcă prea repede.”
‎„Unul e chiar deasupra.” ‎Cineva zice: „E Luna.”
‎„Serios?”
‎Am 41 de ani.
‎Când am făcut 40… a fost prima vârstă ‎pe care n-am vrut s-o împlinesc.
‎Țin minte când au făcut ai mei 40 de ani. ‎Te simți bătrân.
‎La 40 de ani, constați că ești mai bătrân ‎decât toți cei cu care vorbești.
‎Înainte de 40 de ani, ‎toată lumea e de vârsta ta.
‎După 40, ești mai bătrân decât toți.
‎Spun cuiva: „Mai știi? Era în '97, '98."
‎Zice: „Nici nu mă născusem.” „Pe bune?”
‎„După mine, arătăm la fel.”
‎„Unde ți-e tatăl? Să vorbesc cu el. ‎Puteam să jur că ești de vârsta mea.”
‎La 40 de ani am dobândit claustrofobia.
‎N-am avut-o înainte, am căpătat-o aici, ‎la The Simpsons Ride, ceea ce e o nebunie.
‎Suntem la 90 de metri ‎de locul unde viața mea s-a destrămat.
‎M-am dat în montagne-russe cu fiica mea. ‎Eram în el, noi și un amic cu fetele lui.
‎Eram acolo și au dat bara jos,
‎mi s-a blocat piciorul în mijloc
‎și asta a deschis o ușă ‎de a cărei existență nu știam.
‎E o problemă. A trebuit să opresc totul.
‎E penibil ca un copil să nu se mai dea ‎din cauza ta și să fii…
‎Dădeam din mâini: „Nu pot.”
‎Au ridicat bara și au zis: „Acum poți”.
‎„Eu ies”, am zis.
‎Nu s-a mai dat nimeni ‎fiindcă n-am putut eu.
‎A trebuit să plecăm. ‎Am stricat cheful tuturor.
‎Așa e claustrofobia, ‎strică cheful tuturor.
‎Totuși, panica provocată de claustrofobie ‎e amuzantă.
‎Nu când ți se întâmplă ție,
‎dar e incredibil ‎cât de repede te apucă nebunia.
‎Se întâmplă dintr-odată.
‎Fiind ceva relativ nou, ‎uit că am claustrofobie.
‎Mi-amintesc ‎după ce mă pun în anumite situații.
‎Odată, am luat un Uber ‎cu alte șapte persoane.
‎Ne suim. Zic: „Stau eu în spate.”
‎Vreau să fiu de treabă. Mă bag în spate, ‎ridicăm scaunele și atunci mă lovește.
‎Stau acolo în spate, încercând ‎să mă port normal, să nu vorbesc.
‎Zic: „Ce-ar fi să deschidem geamul? ‎Nu, mai bine vă dați jos urgent cu toții!”
‎Eram pe autostradă. ‎Zic: „Deschidem măcar puțin geamul?
‎Ce-ar fi să conduc eu? Se poate?”
‎M-am născut în 1979.
‎Menționez asta fiindcă cei de vârsta mea,
‎născuți între '78 și '80,
‎poate știu că nouă nu ni se zice niciodată ‎mileniali sau generația X.
‎Eu n-am auzit acești termeni ‎când am crescut,
‎iar acum îi auzi tot timpul.
‎M-am uitat să văd și eu ce sunt. ‎Și, practic, nu sunt nimic.
‎Sunt la limită.
‎Pic între generații.
‎Ni se spune… xeniali ‎sau generația ‎Oregon Trail‎.
‎Sau, cu termenul meu favorit, „norocoșii”.
‎Și e adevărat. Suntem norocoși. ‎Am crescut în două lumi diferite.
‎Eu am crescut ca în anii '50.
‎Ieșeai afară, ‎iar părinții nici nu știau unde ești.
‎Mergeam la școală și jucam ‎Oregon Trail ‎pe computerul de la școală.
‎N-avea nimeni computer acasă. ‎Dacă nu erai miliardar, cum să ai?
‎La liceu, aveam deja AOL.
‎Aveam computer acasă. ‎Apoi am avut pager, apoi, telefon mobil.
‎Myspace, la 26 de ani. ‎Înainte nu erau rețele de socializare.
‎Care să-mi poată distruge viața. ‎Tot ce am făcut la liceu e doar un zvon.
‎Cei de vârsta mea poate își dau seama ‎că vom fi mereu la mijloc.
‎Îi înțelegi și pe cei din generația X.
‎Îi înțelegi și pe mileniali.
‎Grupurile astea se urăsc. ‎Ești mereu la mijloc.
‎Am simțit asta cel mai acut ‎la un hotel la care am stat.
‎Acum, multe hoteluri au Chromecast ‎și te poți uita la Netflix în cameră.
‎Intru în camera de hotel și îl pornesc.
‎Chromecast-ul nu merge.
‎Sun la recepție. Îmi răspunde ‎o voce de bătrân cum n-am mai auzit.
‎Zici că supraviețuise Războiului Civil.
‎Se cădea să-i mulțumim ‎că a luptat pentru țară.
‎E foarte probabil să fi fost în armată.
‎Pe atunci, înrolau pe toată lumea, ‎deci să-i mulțumim.
‎Îi zic: „Nu merge Chromecast-ul.”
‎Putea fi un cuvânt inventat. ‎N-auzise de așa ceva.
‎Dacă ziceam ‎că nu merge bâzul, tot aia era.
‎M-a întrebat dacă stau la hotel. ‎Zice: „Sunteți cazat aici?”
‎Zic: „Credeți că am sunat la recepție ‎de la alt hotel?”
‎Zice: „Nu știu ce e asta, dar o să trimit ‎un tip mai tânăr să vă ajute.”
‎Zic: „Minunat!”
‎Vine tipul ăsta, bate la ușă, îi deschid. ‎E de vârsta tatălui meu.
‎De cum îl văd, mă gândesc: ‎„Să o lăsăm baltă!
‎Știu că ai auzit de chestia asta, dar dacă ‎eu n-o pot repara, n-o să reușești tu.”
‎Dar el e din generația ‎care vrea totuși să încerce, așa că…
‎îl las să intre.
‎Intră în cameră, se așază pe pat, ‎puțin cam în spate, după părerea mea.
‎Țin minte cum atingea patul cu gambele.
‎M-am gândit: ‎„Îți atârnă picioarele? Vrei și mai sus?
‎Ți-e frig? Vrei o pătură?”
‎Ia telecomanda ‎și apasă pe toate butoanele.
‎Zic: „Nu știu dacă merge așa."
‎Zice: „Să încercăm totuși.” „Bine.”
‎„Pornesc și dușul, deschid geamul. ‎Încercăm.
‎Cine știe? Poate pornește. ‎Poate e vreo legătură între ele.”
‎Nu reușim. Zice: „Uite, e un tip mai tânăr ‎care va veni la serviciu.”
‎Și mă gândesc: „Păi eu sunt mai tânăr.” ‎Dar zic: „Lăsați, nu e nevoie.”
‎Zice: „E un milenial.”
‎Zic: „Așa mai merge.”
‎„Milenialul se pricepe la tehnologie ‎din fașă.
‎Va ști el ce să facă.” M-am bucurat.
‎Zic: „Grozav!” ‎Zice: „Vine peste o oră.”
‎Știți cât de rapid a rezolvat milenialul?
‎Nu vom afla niciodată, ‎fiindcă n-a venit la serviciu.
‎Nici n-a sunat.
‎Știu fiindcă m-a sunat bătrânul, ‎care a trebuit să-i țină locul.
‎Era furios. Îl urăște pe milenial.
‎„Nu vine la lucru, nu ia munca în serios, ‎are alergie la arahide.”
‎Zic: „Bine…”
‎Până la urmă am rezolvat singur. ‎Nu era băgat în priză. A fost vina mea.
‎În dimineața următoare, am avut de-a face ‎cu generația fiicei mele.
‎E o generație care se gândește doar la ea.
‎Cobor la micul dejun. Era bufet.
‎Lumea alegea câte ceva, ‎iar fata din fața mea și-a luat o grofră.
‎Ia gofra,
‎iar pe o farfurie era un vas cu sirop.
‎Îți turnai sirop, îl puneai la loc ‎pe farfurie și te duceai să mănânci.
‎Fata ia siropul și îl duce la masa ei.
‎Siropul a dispărut.
‎Doar eu am văzut ce s-a întâmplat
‎și aud oameni întrebând de sirop.
‎Începe să fie o problemă.
‎Lumea întreabă unde e siropul.
‎Cei de la hotel zic: ‎„Nu știm. Ăsta a fost tot siropul.”
‎Eu știu unde e, ‎dar încerc să nu mă implic.
‎Nu m-am trezit zicându-mi: ‎„Sper să vorbesc cu toată lumea azi.”
‎Când te dai jos din pat, nu zici: ‎„Sper să-mi fac de lucru azi.”
‎Așa că încerc să strecor câte o vorbă.
‎„Uitați-vă dacă nu cumva e pe masa cuiva.”
‎Și trec mai departe.
‎„Vedeți masa fetei de acolo? ‎Poate e acolo.”
‎Și nimeni nu se prinde, așa că trebuie ‎să-l iau eu. Fata e cu prietenii ei.
‎Mă duc la ei și întreb: ‎„Pot să iau siropul?
‎Era, de fapt, pentru tot hotelul.”
‎La care ei mă concediază ‎cu un „n-ai decât.”
‎Dar tatăl din mine s-a activat. ‎Zic: „Ca să fie clar, nu eu am greșit,
‎voi ne-ați stricat tuturor micul dejun.
‎Nu știu ‎dacă ați mai mâncat vreodată în oraș,
‎dar mă vedeți cu cartonul de ouă?
‎Am luat toate ouăle?
‎Cum să te gândești că tot siropul e ‎doar pentru tine? Unde vă sunt părinții?”
‎Unii au început să plângă. ‎Sincer, m-am simțit bine.
‎Am lipsit o vreme. Îmi place ‎să-mi exersez disciplinarea pe alți copii.
‎Dar să râd și de generația mea,
‎să nu pară că încerc să o menajez.
‎La alt hotel, ‎a fost tot un incident cu siropul.
‎Ador gofrele cu sirop. ‎Mă nimeresc mereu pe lângă sirop.
‎Și…
‎La Holiday Inn Express ‎era bufet la micul dejun.
‎Aveau un dozator de cereale ‎din care picau câte patru bucăți.
‎Așa hrănești pisica ‎când pleci câteva zile.
‎Zici: „Ajunge.”
‎Aveau aluat și sirop. ‎Și aparat la care să-ți faci gofre.
‎Torni aluatul în aparat, ‎îl închizi și îl pornești.
‎Se coace două minute, ‎îl oprești și-l deschizi.
‎Scoți jumătate de gofră, ‎restul rămâne acolo.
‎Așa e cu gofrele.
‎Eram cu un amic de vârsta mea. ‎El era în fața mea la coadă.
‎Nu vorbeam, ne uitam ce să mâncăm.
‎Ajunge la aluat și sirop. Nu scria pe ele ‎ce sunt, dar erau în vase transparente.
‎Ia siropul ‎și începe să-l toarne în aparat.
‎Nu l-am oprit, fiindcă nu dădea impresia ‎că n-a mai făcut asta.
‎Dădea impresia ‎că în curând ne vom lua toți după el.
‎Te uitai la el și ziceai: ‎„Abia aștept să văd ce face tipul ăsta.
‎Poate știe ceva ce eu nu știu.”
‎Închide aparatul și îl pornește.
‎Se uita așa… și toată coada se uita la el,
‎întrebându-se ce o să iasă.
‎Și a ieșit fum negru. Asta a ieșit.
‎Fumul negru începe să umple holul.
‎Vine managerul. Zice: „Ce faci?” ‎„Am turnat ce nu trebuia. N-au etichete.”
‎„Dar sunt în vase transparente!
‎Nu deosebești aluatul de sirop?”
‎- „Pariez că se întâmplă des.” ‎- „N-am văzut așa ceva în viața mea.”
‎Au aruncat aparatul de făcut gofre.
‎Au fost nevoiți să-l arunce. S-a terminat.
‎Am trecut de la „imediat vom mânca gofră”,
‎la „gofra zace în coșul de gunoi”.
‎Tipul se întoarce și se uită.
‎Toată coadă stătea ‎cu farfuria de unică folosință în brațe.
‎Și toată lumea era tristă.
‎Cineva a zis: ‎„Mi-am pus alarma ca să mănânc gofre.”
‎Doi tipi desculți au zis: „Am fugit ‎după lift desculț de teamă că n-apuc.”
‎Părinții mei au peste 60 de ani.
‎Ca să știți, ‎când părinții îți trec de 60 de ani,
‎înțelegi că devii capul familiei.
‎Nu renunță la familie, nu ți-o oferă.
‎Încep să facă lucruri ‎pe care nu știi cum să le iei.
‎Tocmai am fost la un magazin ‎și apoi am revenit la mașină.
‎Am stat în magazin o oră. ‎Când ne-am întors…
‎Ușa de la șofer era larg deschisă.
‎Tata a condus,
‎a deschis ușa, ‎apoi a continuat să meargă către magazin.
‎Conduce de 50 de ani.
‎Știu că mașinile sunt tot mai stranii, ‎dar, la fel ca acum 50 de ani,
‎ușa tot trebuie deschisă și apoi închisă.
‎Tata a purtat pantalonii mamei ‎la o înmormântare.
‎În acea zi mi-am dat seama ‎că nu mai putem asculta de el.
‎„Avem noi grijă de el! ‎Nu știe ce se întâmplă.”
‎Debutează când începi să faci sărbătorile ‎la tine acasă, nu la părinți.
‎Atunci începe.
‎Cum am făcut asta, părinții mei s-au mutat ‎într-o casă cu doar trei camere.
‎Vor să facă Ziua Recunoștinței la ei, ‎dar nu mai e loc pentru toți.
‎Suntem vreo 20. Parcă ar zice un student: ‎„Facem Crăciunul în camera mea, la cămin?”
‎Au o masă de patru persoane, apoi trebuie ‎să pună comode TV și noptiere până în hol.
‎Stai pe scări. Copiii au mâncat în mașină.
‎„Înapoi în mașină. ‎Nu puteți mânca înăuntru.”
‎Mama nu avea ketchup.
‎Zic: „Toată lumea are ketchup. ‎Vine odată cu casa.”
‎Chiar și un alcoolic are ketchup în casă.
‎Toți sunt praf, dar zic: „Ai ketchup?” ‎și zice: „Nu-s chiar praf de tot!”
‎Am crescut în anii '80 și '90. ‎Am copilărit în anii '80 și '90.
‎În anii '80 și '90, ‎copiii erau răpiți rapid.
‎Nu vreau să spun că eram mai dezirabili.
‎Stăteam mai mult afară ‎și șansele erau mai mari.
‎Și era mult mai ușor să ne bagi în dube.
‎Nu cerea un efort prea mare.
‎Părinții se uitau la televizor ‎și cred că asta îi speria.
‎Acum, intrigile polițiste sunt peste tot, ‎în podcasturi, în filme.
‎Sunt omniprezente.
‎Pe atunci, nu aveau atâtea canale. Priveau ‎aceste emisiuni și erau impresionați.
‎Părinții mei se uitau la ‎Salvarea 911‎, ‎o emisiune cu infracțiuni reconstituite.
‎Era impresionantă. ‎Am văzut trei secunde din ‎Salvarea 911‎.
‎Ajung în sufragerie, părinții mei se uită, ‎la televizor e un tip cu mască de schi,
‎o femeie doarme cu picioarele afară ‎și el începe să-i frece piciorul.
‎Atât am văzut. Și am trecut.
‎N-am văzut înainte sau după,
‎dar n-am mai putut ‎să dorm cu picioarele descoperite,
‎fiindcă am văzut asta din greșeală ‎acum 30 de ani.
‎Iar picioarele mi se înfierbântă ‎și mor să le descopăr.
‎De 30 de ani, încerc în fiecare seară,
‎apoi îmi apare imaginea asta în cap ‎și le bag înapoi.
‎La hotel, îmi zic: ‎„Nu poate intra, ai încuiat tot.”
‎Apoi zic: „Asta aștepta. ‎Probabil e deja înăuntru.”
‎Părinții mei au văzut ‎un episod în care un copil a dispărut.
‎Și s-au speriat. Cred c-au zis: ‎„Veți fi răpiți. N-avem ce face. Asta e.”
‎Și voiau să fim pregătiți.
‎Așa că, în loc de autoapărare…
‎sau în loc să ne dea o armă sau ceva…
‎Ei au… Știți cum se împart mereu ‎fluturași când dispare un copil?
‎Au zis: „Hai să pregătim fluturașul.
‎Asta vom face.”
‎Știți?
‎Dispare un copil și fac un fluturaș.
‎Cu poza copilului și informații dedesubt: ‎înălțime, greutate, culoarea ochilor.
‎În loc să facă un fluturaș, ei ne-au pus…
‎Ne-am scris pe o hârtie numele, ‎înălțimea, greutatea, culoarea ochilor,
‎apoi am ținut-o așa în fața unui perete
‎și ei ne-au făcut o poză.
‎Poza era cu noi, ‎ținându-ne propriile informații.
‎Au zis: „Când polițiștii ‎vor zice să facem un fluturaș,
‎le vom spune că așteptam de mult asta.
‎Și că am făcut deja unul. Și li-l vom da.”
‎Dacă am fi fost răpiți, ‎părinții mei ar fi la închisoare.
‎N-ar crede nimeni ‎că ai făcut poze dinainte.
‎S-ar uita și ar zice: ‎„Spuneți-ne unde sunt copiii.
‎Așa e cel mai ușor. ‎N-am mai văzut așa ceva.”
‎Le-au scos la imprimantă la Walmart, ‎acasă nu se putea.
‎Trebuia să vadă lumea ce nebun ești.
‎Mergem la Walmart.
‎Tipul zice: „Pot vorbi puțin ‎doar cu copiii? Aș vrea să le vorbesc.”
‎Eu sunt și căsătorit.
‎Eu și soția tocmai am sărbătorit ‎a 14-a aniversare a nunții.
‎Și… Mulțumesc.
‎Suntem împreună de 20 de ani
‎și am cunoscut-o ‎înainte să mă apuc de comedie.
‎Lucram amândoi la Applebee's. ‎Acolo ne-am cunoscut.
‎Suntem mari fani Applebee's. Stați puțin.
‎Stați să… Parcă e… Da, el e.
‎Oare câte… Nu fac toate același lucru?
‎Știți…
‎Ar trebui să zică: „Sunt deja aici, ‎așa că nu trebuie să mai vii și tu.”
‎Asta ar trebui. Să comunice mai mult.
‎„Sunt aici.” Iar celălalt ar zice: ‎„Bine, nu știam că ești…”
‎Ar zice: „Da. Nu te duce. ‎Eu stau aici, tu rămâi acolo.”
‎„Asta am putea face, să rămânem aici.”
‎Bine.
‎Deci, mi-am cunoscut soția la Applebee's. ‎Înainte să mă apuc de comedie.
‎Eu primeam clienții, ea servea la mese.
‎Și cineva a întrebat-o recent…
‎„Ți-ai imaginat când v-ați cunoscut
‎că viața voastră va fi așa cum e azi?”
‎Zice: „El primea clienții și nu-l credeam ‎destul de deștept încât să fie chelner.”
‎Da.
‎Am ajuns ‎puțin mai departe decât mă așteptam.
‎I-am zis că voiam să devin chelner. ‎A zis: „Visează în continuare.
‎Dacă te străduiești, poți memora meniul.”
‎Dintre mine și soția mea… ‎eu sunt visătorul.
‎Într-o căsnicie, ‎unul dintre parteneri e visătorul.
‎E cel care zice: „Banii nu contează, ‎să ne distrăm cât putem.”
‎Iar celălalt urăște distracția.
‎Așa clădești o căsnicie. ‎Cu doi visători, ajungi imediat pe străzi.
‎Cineva trebuie să zică: ‎„Distracție? Vreau să-i pun capăt!
‎Te distrezi? Termină! ‎Oprește aerul condiționat!”
‎M-am însurat, de fapt, cu tata.
‎Tata, care m-a făcut să cred ‎că aerul condiționat costă 100.000$ pe zi.
‎Eram convins că, dacă-l pornești, ‎mașina va exploda.
‎C-am fi rămas imediat fără benzină. ‎„A pornit cineva aerul condiționat?”
‎Soția mea e mereu prezentă. ‎Mă simt de parcă…
‎m-am însurat cu o pisică.
‎E mereu după mine.
‎Dacă merg la baie, zice: ‎„Vopsesc ușa de la baie cât stai acolo.”
‎Zic: „N-ai vrea să aștepți puțin?”
‎„Nu, puteam să o fac oricând, ‎dar am așteptat să intri tu ca să încep.”
‎Dacă mănânc ceva cu care nu e de acord, ‎apare imediat.
‎Încerc să mă furișez.
‎Și dacă aș mânca ‎biscuiți Oreo în pod la trei noaptea,
‎pun pariu că s-ar aprinde brusc lumina
‎și m-ar întreba: „Ce faci aici?”
‎Dacă o întreb: „Dar tu ce faci aici?"
‎zice: „Sunt mereu aici. ‎Fac ce se face în pod.”
‎Mi-a pus Life360 pe telefon. ‎Te pot urmări și când nu sunt lângă tine.
‎Poate nici nu știi că o ai pe telefon.
‎E mai rău decât ce face guvernul.
‎Prefer să mă urmărească guvernul, nu ea.
‎Mă sună: „De ce ești la gogoșărie?”
‎Zic: „Nu vreau să trăiesc așa.”
‎Dacă vreau gogoși, ‎nu-mi încui telefonul la sală,
‎iar apoi plătesc gogoșile cu cash.
‎Am făcut-o, dar n-o voi face tot timpul.
‎Doamne ferește să merg la un magazin ‎unde are cupon. Abia parchez și mă sună.
‎„Nu cumpăra nimic. Am cupon.”
‎Zic: „Crezi că vin acasă să-l iau?
‎Asta crezi că se va întâmpla? Încerc ‎să plătesc mai mult, acum că ai sunat.
‎Nu știu dacă Target permite, dar încerc ‎să dau mai mult pe pasta de dinți.
‎Dacă vor o sumă rotundă, ‎voi rotunji în sus.”
‎Urăsc cupoanele de reduceri ‎și ea e dependentă de ele.
‎Nu mă lasă… „Am cupon.” ‎Mă simt foarte prost.
‎Cumpăr deodorant și zic…
‎„Nu am toți banii, sunt pe aproape, ‎dar am acest cupon.
‎Într-o bună zi, ‎sper să pot plăti prețul întreg.
‎Facem și noi economii cât putem.”
‎Odată ne-am certat bine…
‎Nu ne-am certat bine, a fost ridicol.
‎…din cauza vorbei „dintr-un foc”.
‎Doar din cauza asta.
‎Eu și soția mea…
‎Stați puțin. E ultimul. ‎Am auzit unul în fundal.
‎Îl auzi de la distanță,
‎ți se pare că merge într-acolo.
‎Nu pare să meargă în altă direcție? Nu?
‎Voi ziceți: „Nici nu-l auzim”, ‎iar pe mine, de aici de sus…
‎mă bântuie pentru tot restul vieții.
‎La spectacolele din interior
‎o să zic: „Auziți elicopterul?” ‎Iar voi veți zice: „În interior?”
‎Eu: „Da, aude toată lumea? ‎Stați jos, liniște! Auziți elicopterul?”
‎Bine. Deci ne-am certat ‎pentru vorba „dintr-un foc”.
‎Doar din cauza ei.
‎Dacă ești proaspăt căsătorit, ‎nu pare să aibă noimă.
‎Și nu are. ‎Îți trebuie peste zece ani de căsătorie.
‎Apare după cearta cu vasele nespălate ‎și cea cu rufele nepuse la locul lor.
‎Apare când vrea să te distrugă mental.
‎Te-a adus în punctul dorit, ‎acum te face să-ți pierzi mințile.
‎Soția mea voia să-și viziteze părinții ‎în weekend, iar ei au divorțat.
‎Sincer, a fost cel mai greu pentru mine.
‎Nu se vorbește ‎despre cum e când ai socrii divorțați.
‎Au divorțat din cauza ei, nu a mea, ‎de ce să merg eu în 50 de case diferite?
‎Deci…
‎Voia să-i viziteze. Zice: ‎„Vreau s-o fac dintr-un foc.”
‎Nu o mai auzisem folosind expresia asta.
‎În 20 de ani, n-a folosit-o niciodată.
‎Parcă i-a zis cineva în acea zi: ‎„Folosește și tu mai des «dintr-un foc».”
‎„Urmează să-mi sun soțul.”
‎„Perfect, spune-i lui de 40-50 de ori.”
‎Sună și zice: „Vreau ‎să-mi vizitez părinții dintr-un foc.”
‎Zic: „Bine, dintr-un foc.” ‎Zice: „Va fi dintr-un foc.”
‎Zic: „Da, dintr-un foc. ‎Hai s-o facem dintr-un foc, mă bag.”
‎Tot repeta „dintr-un foc”, iar și iar.
‎Și apoi, ca să descrie ‎această călătorie dintr-un foc, zice:
‎„Mergem la mama, ‎venim acasă, apoi mergem la tata.”
‎Eu am așteptat, dar ea n-a mai spus nimic.
‎Zic: „Nu asta înseamnă «dintr-un foc».”
‎În loc să vadă dacă greșea, zice: ‎„Știu ce înseamnă «dintr-un foc».”
‎Zic: „Serios? Nu mi se pare că știi.
‎Purtăm același nume. Nu te pot lăsa ‎să greșești așa într-o conversație.
‎Pe «a prinde doi iepuri deodată» o știi? ‎Le luăm pe rând, poate nu le știi.”
‎Mi-a închis.
‎Ajung acasă și știți cum e ‎când mergi acasă după o ceartă
‎și te gândești: ‎„Cât durează? Suntem încă certați?
‎S-a terminat? Nu știu.” ‎O iei pe dibuite, nu?
‎Ea nu spune niciodată „scuze”. ‎Mi-ar plăcea s-o aud.
‎Sigur nu știe ce înseamnă cuvântul ăsta.
‎Eu îl zic mereu. ‎Merg prin casă cu sacul cu scuze,
‎și i le ofer toată ziua.
‎Am vrut să-i dau și ei. ‎„Vrei să le ții tu?”
‎Zice: „N-am buzunare, mersi.”
‎N-am vorbit toată seara. ‎Am stat cu copilul…
‎Ne-am uitat la televizor, am mâncat. ‎Zic: „Știi că mami e nebună, nu?”
‎Ea zice: „Ți-ai făcut temele? ‎Să nu fii proastă ca taică-tu.”
‎Fiica noastră zice: ‎„Ați înnebunit cu toții?”
‎Stăteam pe canapea și soția mea vine, ‎mă sărută de noapte bună,
‎apoi se duce la culcare și cu asta, gata.
‎Știți? Cred că așa voia ea ‎să spună „scuze”, dar n-a spus-o.
‎Stăteam și mă gândeam la asta.
‎Te tot gândești și, după ani de căsnicie, ‎adesea o lași baltă, zici: „Cui îi pasă?”
‎Mă trezesc a doua zi ‎și tot asta voiam să discut,
‎căci nu vorbiserăm toată noaptea.
‎M-am dus la ea și i-am zis: ‎„Voiam să-ți zic că nu asta înseamnă, da?”
‎Și asta…
‎i-a picat foarte bine.
‎A fost atât de tare cearta asta ‎că m-am gândit toată noaptea.
‎Ziceam: „Știi jocul, omule. ‎Să mai aduci vorba și altădată.
‎Nu o mai curtez, vreau să câștig disputa. ‎Vom muri împreună.”
‎Era s-o trezesc din somn, ‎așa de nerăbdător eram.
‎Era s-o scutur și să-i zic: ‎„Nu asta înseamnă.”
‎Era să ni se încheie căsnicia ‎dintr-un foc.
‎Vă mulțumesc mult că ați venit ‎în această seară. Chiar apreciez.
‎- Nu știi cine e Tonya Harding? ‎- N-o știu pe Tonya.
‎Toți cei care iubesc sportul o știu.
‎Nu știi cine e Tonya Harding?
‎Nimeni n-o știe pe Tonya Harding!
‎Nu-mi vine să cred că n-o știi.
‎Eu ador sportul. Dacă eu nu știu, ‎n-o știu nici cei care ne privesc.
‎Dacă spui „Tonya Harding, Nancy Kerrigan”, ‎80% dintre americani vor ști.
‎Nu ai 80% din autobuzul ăsta care să știe!
‎Una a terminat prima, alta, a doua?
‎Pe bune?
‎Pe bune!
‎L-am convins pe Nic că nu știu ‎cine sunt Nancy Kerrigan și Tonya Harding.
‎Nic află că știu cine sunt ‎chiar acum, deodată cu voi.
‎Nu i-am spus niciodată. ‎Firește că știu cine sunt.
‎Tu spuneai: „E prima dată când aude.” ‎Și eu spuneam: „Chiar e prima dată!”
‎Mi-am tras una în cap.
‎- A fost foarte tare! ‎- „Pe bune!”
‎Subtitrarea: ‎George Georgescu