Downloaded from YTS.MX
EN ORIGINAL COMEDY-SPECIAL FRA NETFLIX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Det var så gøy, pappa.
-Red du på hestene? -Ja. Det var gøy fordi jeg fikk ri på…
Ok. Greit, Harper, jeg må ut på scenen.
-Vær morsom! Glad i deg! -Glad i dere.
Ta vel imot pappen min, Nate Bargatze!
Ok, vi er i gang. Dette er gøy, hva?
Dette er… Ja. Tro meg, 2020 har vært mitt favorittår.
Av alle årene jeg har levd, var dette det beste.
Romvesen finnes. De har sagt at det finnes UFO-er.
Og ingen bryr seg.
I hvilket annet år kunne du snike inn, på slutten av nyhetene,
"UFO-er finnes."
Og du bare: "Har de covid?" "Nei. Vet ikke. De nekter å teste seg."
Jeg sa det til kona: "De har funnet UFO-er."
Og hun stoppet ikke opp engang.
Kanskje du tenker "det har ikke jeg hørt". Nettopp! Så fantastisk har 2020 vært.
I år kan du også finne ut hvor vennene dine står.
Man bør være et sted i midten.
Jeg har venner som dusjer med munnbind, de sover med munnbind,
fordi de har hamster, og de tror at hamsteren har covid.
Jeg har også venner som ikke virker som de har hørt om covid.
Akkurat som om de prøver å bli smitta, sånn lever de.
Noen sier også at de har hatt det.
"Jeg har hatt det.
Jeg hadde feber i et par timer i februar, så hadde det nok."
En av vennene mine sier han hadde det i 2015.
Han er overbevist. "Jeg hadde det i 2015.
Jeg var først, det bare spredte seg ikke sånn da."
Noe som er over for alltid er å hoste ute blant folk.
Det er over.
Setter du i halsen, kan du likså godt legge deg ned å dø.
Hele restauranten stopper opp. De du sitter med sender deg på dør.
Det er verst for foreldrene mine, fordi noe av det de liker best
er å hoste offentlig. De elsker det. Det er alt de gjør.
De hoster overalt. Faren min får ikke puste.
Det er når han puster vi blir redde.
Når vi er ute og spiser, sier folk:
"Går det greit med faren din?" "Ja, han er bare sånn."
Jeg har reist mye under covid, og midt i landet så klarer de seg bra.
Jeg var på et NASCAR-løp. Alle gikk med munnbind.
Vi gjør så godt vi kan.
Vi måler feber. På kyllingvingerestauranten også.
Sier du at tenåringen ikke har peiling? Er det det du sier?
Tror du ikke han studerer medisin?
Han målte meg og sa: "7 grader, alt i orden.
Ja, du er 35 grader unna problemet, så…"
De er ikke bekymret. "13 grader." "Det betyr at jeg er død. Ikke bra."
"Virker den greia?" "Vet ikke. Jeg venter bare på pipet".
En ungdom sa "pip" selv. Pipelyden funket ikke så han sa "pip".
"Var det...?" "Det går fint."
Jeg har klart meg bra under covid.
Jeg har tatt av meg litt.
Hvis du ville legge på deg, er dette ditt år. Alle godtar det.
Men sånn har jeg levd før covid, det har alltid vært mitt liv.
Så jeg bestemte meg for å slutte.
Og naboen begynte å trene i oppkjørselen.
Han inviterte meg til å bli med. Det er vanskelig å komme unna nå.
"Jeg er så opptatt." "Kan ikke, har så mye å gjøre i dag."
Så jeg ble med, og han hadde en PT.
Og jeg har aldri trent før. Så jeg sa: "Jeg vil bare trene overkroppen."
Og de sa: "Ok, da kan vi trene beina hver dag."
Vi trener bare beina.
Jeg tror det er en stor sammensvergelse og ingen noensinne trener overkroppen.
Jeg spurte: "Er dette overkroppen?"
"Ja." "Jaså? Fordi jeg bøyer meg mye."
Hovedproblemet mitt er det jeg spiser. Jeg spiser som et barn. Det er ikke bra.
Han sier: "La oss se på hva du spiste i går."
Inni meg tenker jeg: "I går er et dårlig eksempel.
Velg en annen dag."
"Fortell meg om i går." "Jeg spiste donuts på morgenen."
"Hadde noen satt dem frem?" "Nei, jeg kjørte for å kjøpe dem."
"Lå det på veien?"
"Nei. Jeg kom for sent dit jeg skulle på grunn av det."
"Hva med småspising sent på kvelden?" "Jeg spiste smågodt i går."
"Så du på film?" "Nei, bare vanlig TV."
"En liten barnepose?"
"Nei, det var en stor pose.
Hvis du ba noen 'hente den sekken' ville de forstått hva du mente."
Jeg sliter alltid med å sovne, og jeg spør legene…
Jeg spiser godteri og drikker brus.
"Hva skjer? Jeg får ikke sove. Hjernen min nekter å koble av."
Og de svarer: "Du kan jo ikke spise godteri i senga.
Kanskje det er problemet."
Vi har reist vanvittig mye. Vi har hatt drive-in forestillinger.
Jeg elsker å turnere.
En gang var jeg i Los Angeles
og skulle videre til Austin, Texas neste dag, med et tidlig fly.
Kvelden før tenkte jeg: "Oppfør deg, ha en normal kveld."
I stedet gikk jeg ut, og ting gikk skeis.
Når jeg våkner neste dag har flyet gått.
Og ikke nylig heller, det er allerede i Austin, Texas.
De sjekker inn på hotellet.
Så jeg må bestille ny billett og ser etter mobilen, men den er vekke.
Så nå har jeg ikke mobil.
Så jeg må kjøpe billett i skranken som på 50-tallet.
Og når du går bort til skranken forventer de ikke at du skal ha billett.
Så jeg går bort og sier: "En billett til Austin i Texas, takk."
"Ok, så kjøp en og slutt å være så rar."
"Niks, jeg vil skrive en sjekk til deg for beløpet til en billett til Austin."
Men de hadde ingen avganger, så jeg måtte gå
til alle flyselskapene: "En billett, takk!"
Jeg fant endelig en avgang, men jenta fikk ikke til systemet.
"Jeg har jobbet her i ti år. Ingen har kjøpt en sånn billett før."
Så hun dro på bakrommet og fant den eldste dama jeg har sett.
Jeg tror hun jobber der kun til slike tilfeller.
Hun kom ut med en ikke-elektrisk kredittkortleser.
"Jeg fikser dette. Dette er gøy for meg."
Det var rart å ikke ha mobilen min.
Jeg gikk rundt på flyplassen, og uten mobil så stirrer du bare.
Vi ventet i kø, og jeg stirret rett frem. Folk bare:
"Hva feiler du?" Vanlige folk, altså.
"Hvor er mobilen din?" "Jeg har den ikke. Men vi kan godt prate?"
Jeg trodde sikkerhetskontrollen ville gå raskt, men nei.
Han foran meg utløser metalldetektoren.
"Har du noe av metall på deg?" Og han sier: "Jeg har nøklene mine."
Vi trodde han skulle si kneet, eller hofta, gamle folk har metall i seg.
Men han sier: "Nøklene? Kan det være dem?"
"Det er det første folk tipper
på spørsmålet: "Hva får metalldetektoren til å pipe?"
Jeg sa: "Hør, la oss prøve med og uten. Kanskje de lyver om disse nøkkelgreiene."
Så jeg har hatt mange forestillinger på gamle drive-in kinoer,
og jeg har hatt med Nic Novicki.
Nick er kortvokst, veldig morsom.
Det er gøy å være venn med Nic, han er lettlurt.
En gang var vi på kaffebar og på nabobordet satt en fyr med husky.
Og Nic sier: "Tror du det er en ulv?"
Og jeg bare svarte: "Ja, det tror jeg.
Loven sier at hvis du fanger en ulv, kan du beholde den som kjæledyr."
"Burde jeg spørre ham om det?"
"Absolutt. Han vil snakke om det. Det var derfor han tok med ulven."
Han gikk bort til ham og sa: "Unnskyld, er det en ulv?"
Og fyren ble litt usikker. "Hæ?
Tror du jeg tok med en vill ulv til en kaffebar,
og at ulven bare tar det helt rolig? Den går ikke fra vettet?"
Da vi var på turné var jeg og Nic på samme buss.
Jeg overbeviste Nic om at jeg ikke visste hvem Nancy Kerrigan og Tonya Harding var.
Nic finner ut at jeg vet hvem de er akkurat nå. Jeg sa det aldri.
Jeg vet jo hvem de er.
Alle Nics referanser er fra idretten på 90-tallet.
Han referer bare til 90-tallet.
Så han nevner Nancy Kerrigan og Tonya Harding.
Så jeg spør: "Hvem er det?" "Vet du ikke det?"
"Ingen vet hvem det er."
"Det var en diger historie. Kunstløp. Det var som mafiaen."
"Jeg har aldri hørt om dette. Det ville jeg visst. Ingen vet dette."
Og han går fra vettet.
"De burde lage en 30 for 30 om det, da." "De gjorde det!"
Noen andre sier: "De burde lage film." "De har gjort det!"
Noe av det gøyeste skjedde for lenge siden, vi skulle på besøk
til noen som bodde i fjerde etasje, uten heis.
Før pleide jeg å vente på Nic, men jeg orker det bare ikke lenger.
Vi er som et gammelt ektepar. Jeg piler av gårde.
Han visste ikke hvor vi skulle, men det gjorde jeg. Jeg går fra ham.
"Nic vet ikke hvor du bor, så det er gøy. La oss se hva som skjer."
Det gikk en halvtime.
Endelig kommer Nic. Så jeg spør: "Hvor var du?"
"Jeg visste ikke hvor vi skulle." "Jeg vet det.
Du har vært vekke lenge. Gikk du ut igjen?"
"Nei, jeg har vært hjemme hos noen andre."
Han gikk inn til noen. Han tok i dørhåndtak.
En dør var ulåst, så han sa "jeg er med Nate" og satte seg på sofaen.
Tenk på hvor sofaen din står. Så langt inn kom han.
Han er så selvsikker at de tenkte nok: "Kanskje vi kjenner en Nate?"
Det var gøy å opptre på drive-in kino.
Det kjipe er når folk vil dra hvis ikke de liker deg.
Frontlyktene blender deg, og fyren rygger og…
"Der gikk han, ja."
Jeg hadde en forestilling på Zoom, og alt folk kan se er ansiktet ditt.
Og rett før vi begynte, sa noen: "Det er en eller annen teit stand-up."
"Hva sa du? Hva sa hun?"
Mange helikoptre. Sånn er det å opptre utendørs.
Neste forestilling blir på flyplassen. Det blir bra.
Jeg gleder meg til ting blir som før og vi kan være inne. Det er alt vi ber om.
En skikkelig mislykka opptreden…
Som komikere tar vi mange bedriftsoppdrag, og jeg var i Tampa i Florida.
Oppdragsgiveren min drev all strøm i Tampa.
Jeg kan ingenting om folks yrker. Han oppfant strøm i Florida, så…
Ja, han var vellykket. Og…
Han var en real kar, veldig sjenerøs.
Det var for alle de ansatte og han loddet ut to biler.
Han ga bort en haug av TV-er, iPad-er, sikkert 100 000 dollar i gaver.
Og jeg var en av de gavene.
Så mens han deler ut gaver sier han:
"Jeg har en stor overraskelse. Tenk at vi fikk ham hit."
Jeg kommer ut på scenen, og ingen har hørt om meg.
Det ser ut som de tenker: "Var det noe stort? Hvem er han...?"
Så jeg begynner. Jeg holder på i en time, og får null latter.
Ingen respons. Og dette er ikke nye vitser! Nei da.
Jeg fortalte iskaffe med melk historien tre ganger.
Jeg bare gjentok og gjentok. "En gang til, dere hørte meg nok ikke."
Folk dro. Han som kjørte meg spurte noen utenfor:
"Er komikeren ferdig?" Han svarte: "Hva snakker du om?
En fyr holder foredrag der inne nå, kanskje etter det?"
Etter det er over kommer oppdragsgiveren bort.
Så jeg sier: "Unnskyld.
Jeg kunne stand-up før, men det er tydeligvis over."
Han var hyggelig, han sier: "Det er ikke din skyld."
"Jeg vet ikke hvordan det er mulig."
"Mens du stod der oppe,
kom jeg på at de ansatte ikke snakker engelsk."
"Ja, det forklarer det."
Kanskje du ikke burde valgt en komiker som bare snakker engelsk.
Ingen advarsel.
Jeg kunne ikke endret på noe, men jeg hadde følt meg bedre.
Jeg har en datter og hun heter Harper.
"Kalte du henne opp etter Harper Lee, forfatteren av Drep ikke en sangfugl?"
Jeg har aldri tenkt på en forfatter så lenge jeg har levd, så…
Mellomnavnet mitt er Lee og det falt meg aldri inn engang.
Jeg elsker å ha barn. Når barn gråter, er det så uskyldig.
De gråter over lappen på t-skjorta. De strigråter. Bare fordi det klør.
Så du tenker: "Brenner huset ditt?" Tenk å gråte så mye over ingenting.
Hun bruker iPad-en mye. Det er ikke lett. De skal jo helst ikke bruke de hele tida.
Hun sitter på iPad-en.
Hun vil bli YouTuber, noe som gjør meg som komiker forbanna.
Hun ser på YouTube-videoer for barn, og lager sine egne.
"Hei folkens, hva skjer?
Klikk på lenkene under, abonner og kommenter."
Dette ligger kun på min mobil.
90 timer. Det ligger ikke ute. Jeg og moren er de eneste som ser på.
Hun ser på barn som leker med leker.
Det er det som er så sprøtt. Det er ikke en TV-serie.
Hun ser på en unge som åpner leker som hun ikke har.
Sett fem milliarder ganger.
Som om ikke vi kjøper noe til henne. "Du får aldri lov å ha det gøy selv."
Vi tar henne med ut og gjør ting. Vi går ofte på Chuck E. Cheese.
Det er lov, de hadde covid i 1984. Så ja…
Det kan ikke overleve der. Chuck E. Cheese er ganske ille.
Har du vært der i det siste?
De ser ut som de vil gå konk, men ikke får det til.
De har erklært seg konkurs og driver fremdeles.
De ringte Blockbuster: "Hvordan klarte dere å legge ned?"
De oppdaterer ingenting. Hele merkevaren går på autopilot.
Trommisen slår seg ikke på, den sitter bare slik.
De selger alkohol til foreldre nå. Leverer ut bøtter med øl.
De sitter fulle i en bås kl. 09.00.
Når ungene blir kjørt hjem, ser jeg ingen taxier som henter dem.
En Chuck E. Cheese ble tatt
i å sette tilbake uspist pizza på buffeten.
Det hadde vært undergangen for alle andre. Men Chuck E. Cheese blomstrer.
Da jeg leste artikkelen tenkte jeg: "Er det ikke slik det er?
Jeg trodde vi ble enige om å gjøre det slik?"
Hun sover fortsatt i senga vår. Foreldre liker ikke når jeg sier det.
"Du må holde dem utendørs. Unngå øyekontakt."
Det er min feil. Vi fikk barn sent i livet og har bare ett.
Jeg reiser mye og når jeg kommer hjem
vil jeg at vi skal sove sammen. Vanen er etablert.
Men det er ikke lett, fordi barn kan ikke sove.
Hun får en 180-seng til å virke som en 90-seng.
Jeg ligger helt på kanten. Når jeg er alene på hotell
sover jeg med hodet på nattbordet. Det er bare sånn jeg klarer å sovne.
Hun sover sidelengs eller opp ned.
Hvis du hadde våknet opp ned, ville du gått til legevakta.
Hun er visst også i overgangsalderen: Hun er det varmeste mennesket på jord.
Jeg fryser som bare det fordi hun sparker vekk dyna.
"Ja, det er jo din seng. Flaks for oss at du deler."
En gang må hun jo lære å sove alene.
Hun blir den 37-åringen: "Kan jeg sove med dere?"
Barna hennes ligger i sine egne senger. Mannen stakk. Han orket ikke det der.
Jeg falt ut av køyesenga da jeg var liten. Jeg lå i overkøya.
Jeg kom meg over sengehesten og ramlet 180 cm til bakken.
Du tar deg ikke for. Hele kroppsvekten lander mot hodet.
Jeg fikk hjernerystelse, jeg gråt.
Mamma og de sa: "Legg deg og sov i syv timer."
Jeg har hatt tre hjernerystelser, og ingen av dem var idrettsskader.
Jeg bare levde livet. Hodeskader skjer, hva kan man gjøre?
En gang var det fordi jeg ble dengt i veggen på skolen.
Det tok tre timer før de skjønte det, så mye bidro jeg i timene.
To lærere merket ingenting,
men den tredje sa: "Han så ikke fremover, da skjønte jeg det.
Han er en av de beste på å se fremover. Så jeg visste noe var galt."
Da jeg var 12 ramlet jeg utfor en skrent.
Jeg vokste opp i Old Hickory i Tennessee og vi klatret ned en skrent til innsjøen.
En dag mister jeg fotfestet og faller, og vennen min henter mamma.
En fyr fisket i innsjøen, han så meg falle så han tok meg om bord i båten.
Så bar han meg til trappene, da tenkte han nok:
"Hvorfor brukte han ikke trappene?" Det var ikke en omvei engang.
Det stod to menn i bunnen av trappa, og han spurte om de kunne bære meg.
Mamma sitter i ambulansen i pysjen.
Og pappa, som dere vet, er tryllekunstner, så han går i smoking.
Så på sykehuset snakker legen med dem.
Mamma ser ut som en uteligger. Pappa går i smoking.
Det ser ut som de er skilt, og noen ikke betaler barnebidrag.
Vi har aldri visst hvem det var som hjalp meg.
Og vi har alltid hatt lyst til å takke dem.
De reddet livet mitt, og vi fant aldri ut hvem det var.
Så jeg sier det for å fortelle dere dette:
I fjor hadde pappa en forestilling. Han opptrer som tryllekunstner i fengsel.
Så han er i fengsel, og en innsatt sier: "Jeg kjenner sønnen din."
Det er nok ikke det du som far ønsker å høre i fengsel.
"Jeg kjenner gutten din. Han holder kjeft. Grei fyr."
Så pappa spør hvordan han kjenner meg.
Og han var en av karene som bar meg opp trappene.
Jeg lover, jeg var 12, og vi har aldri visst hvem de var.
Det var ham og broren, og broren så meg på TV
og sa: "Det er den ungen vi bar opp de trappene."
Ganske vilt. Så helt siden da har jeg tatt ham med på forestillinger.
Han kommer her i kveld.
Nei, han er ikke her. Han er i fengsel. Beklager.
Tro meg, han skulle gjerne vært her.
Han ville gjort alt for å være her, men…
En dag skal jeg få ham hit.
Jeg fant ut hvorfor han var i fengsel.
Det skjedde samme dag.
De hadde akkurat båret et lik ned de trappene,
så tenk deg hvor kjipt det var å bli gitt nok en kropp å bære.
"Seriøst? Vi gjorde jo just dette!"
Ok, den delen har jeg diktet opp, men resten er sant.
Datteren vår går i tredjeklasse, og i førsteklasse begynte hun å ta bussen.
Det var første gang for henne, så vi fulgte henne til bussen.
Alt gikk fint, hun dro til skolen.
Når dagen var over, ringte noen fra skolen meg.
De har nummeret til kona mi, og de har mitt nummer. De ringte meg.
"Hei, vet du hvilket bussnummer datteren din skal ta?"
"Jeg er faren hennes." Altså: "Er du gal?"
Trodde du det hjalp å ringe faren?
Du så numrene til både mor og far og tenkte: "Faren vet det nok."
Har du foreldre? Har du sett familier før?
Du tenkte: "Vi ringer mannen."
Med mindre det er to fedre, burde du aldri ringe mannen.
Du burde heller spurt ei dame som ikke kjenner henne. Hun vet det nok.
Så jeg måtte hente henne. Jeg sa: "Ok. Si hva skolen heter, så kommer jeg."
Du må passe deg når du smører niste nå, fordi mange barn har peanøttallergi.
Datteren vår er allergisk mot cashewnøtter og trenøtter.
Jeg vet ikke hva trenøtter er, men de kan drepe datteren min.
Legen sa: "Ikke gi henne trenøtter", og så gikk han.
Jeg visste ikke hvor nøtter kom fra,
men de kommer tydeligvis fra to steder, og et av alternativene er et tre.
Jeg er her for å forsvare barn med peanøttallergi.
De blir ikke forsvart. De får kjeft av voksne.
Mange voksne her til lands er avhengige av peanøtter.
Og de er illsinte.
Jeg har ikke spist peanøtter på år og dag.
Men voksne kjefter på disse barna som om de valgte det selv,
som om de ble født og legen sa: "Lyst å være til bry for alle?
Alltid være i livsfare?"
Har du merket at de kunngjør det på fly? Kan de ikke bare servere saltstenger?
Men de prøver å gi oss peanøtter, og må alltid si: "Ok, folkens,
det blir ikke peanøtter i dag, på grunn av den taperungen der."
Alle de voksne buer.
"Jeg flyr kun for å få peanøtter! Jeg vet ikke hvor vi skal!"
Vi gjør lekser også nå. Det er gøy.
Første- og andreklasse var flott. I tredje er det blitt litt mer ullent.
"Jaså, de lærer det såpass tidlig nå?" Nei, jeg vet ikke om det er sant.
Nå har hun Common Core-matte.
Artig. En ny type matte de sender hjem til foreldre som aldri har lært det.
Det er en hel ny tenkemåte.
Når de kommer hjem med det, må du lære det på YouTube.
Jeg skjønner ingenting. Hvis ikke du vet det, er det en ny matte.
Og målet med Common Core er å bruke et helt ark på hver oppgave.
Du skal bare bryte ned regnestykket.
Du setter regnestykket øverst, og det bare fortsetter.
Og så når du kommer til midten, ser du den gamle matten.
"Bare gjør det på toppen. Hvorfor gjør vi alt dette?"
Og den gamle matten funker jo.
Jeg får ikke feil veksel overalt fordi jeg bruker gammel matte.
Det er en omvei til samme svar.
Det er som om noen banker på inngangsdøra og sier: "Kan jeg komme inn?"
"Kan du gå rundt og komme inn bakdøra?" "Er det noe galt med denne døra?"
"Nei, den funker. Mange bruker den ennå,
men den nye måten er å hoppe over gjerdet og komme inn bakdøra, og møte meg her."
Jeg gjør narr av matten, men jeg har lært noe av barneskoleleksene.
Det er flaut.
Jeg er 41. Datteren min er 8.
Ingenting hun sier bør forvirre meg.
Jeg har lært forskjellen på "a" og "an". Jeg visste ikke at det fantes en regel.
Jeg trodde du bare kjente på det, og valgte det som føltes rett.
Jeg gjør det samme med komma. Jeg aner ikke hvor kommaer skal stå.
Hvis jeg merker at et komma er på vei, avslutter jeg setninga.
Hvis ikke det går, setter jeg et komma og venter og ser.
"Er det et komma?" "Er det?
Kommaknappen på mobilen har hengt seg opp."
Jeg husker ingenting fra skolen. Folk snakker om historie:
"Jeg vet ikke når dere lærte det. Jeg tror vi hoppet over det."
Jeg fikk nesten ikke vitnemål. Jeg strøk i naturfag.
Jeg tok "naturfag" siste året på videregående.
Jeg fikk F.
Pappa gikk til læreren og sa: "Bare gi ham en D.
Han skal ikke bli forsker." Og læreren sa ja.
Så sikker var hun på at ikke jeg skulle noe med vitenskap.
Vi tok ACT-prøven, og jeg fikk 17.
Hvis ikke du kjenner til ACT, så er 18 sånn: "Det er ikke bra, men ok."
Får du 17 sier de: "Hva… Tar du timer her, eller?"
Det eneste jeg husker er at i 7. så slåss en unge mot gymlæreren.
Det husker jeg.
Han var for gammel til å gå i 7. Han kjørte til skolen.
Hvis du er 7.klasselærer og en av elevene kjører, vet du at dere må slåss.
Sånn er det bare.
Folk bruker enkelt språk til meg.
Jeg merker det rundt fremmede. Jeg tror det er fordi jeg har store øyne.
Så folk sier: "Henger du med?"
Så jeg sier: "Ja, jeg lytter." "Virker som du tenkte på noe annet."
Jeg har to vendbare jakker av samme type, fordi jeg ikke skjønte at den var vendbar.
Jeg kjøpte dem samtidig, prøvde dem på, begge to.
Likte den svarte, tenkte jeg likså godt kunne ta en i blå.
Jeg la dem på disken og de sa:
"Er du sikker?" "Ja, jeg er jo ikke helt dum."
Det dummeste jeg har blitt snakket til var om golf.
Det finnes en golfbane i Nord-Carolina hvor de bruker lamaer som caddier.
Caddier pleier å bære golfkøllene dine, og si hvor langt du er fra hullet.
Så denne golfbanen bruker lamaer. De bærer golfkøllene for deg.
Så han sier det, og ser inn i de store, dumme øynene mine:
"Men lamaer kan ikke snakke, altså."
Det var det spørsmålet han ville svare på før jeg rakk å spørre.
"Jeg skal si det, så han slipper."
Som jeg spør sjiraffene i dyreparken: "Hvor kommer dere fra?
Ja da, men hvor kommer dere egentlig fra?"
Jeg skal la denne fly forbi. Jeg ser dem før dere.
Jeg ser et blinkende lys, 8 km unna, og tenker: "Denne kommer hit."
Inni meg tenker jeg: "Jeg tror…" Et par ganger har det bare vært stjerner.
Jeg ser opp og tenker: "Den kommer ikke så raskt."
"En henger rett over oss." "Det er månen."
"Sikker?"
Jeg er 41 år. Jeg synes det var kjipt å bli 40.
Jeg husker da foreldrene mine ble 40. Det føles gammelt.
Det er også da du innser at alle du snakker med er yngre enn deg.
Før du fyller 40, er alle på din alder.
Men når du fyller 40, er du eldre enn…
"Husker du det? Det var i -97, eller -98."
"Jeg var ikke født da." "Gu-ri! Seriøst?"
"Jeg synes vi ser like ut.
Hvor er faren din? Jeg var sikker på at vi var jevngamle."
Jeg fikk klaustrofobi etter jeg fylte 40.
Har aldri hatt det før, og fikk det her, på The Simpsons-attraksjonen.
Vi er 100 meter unna der hvor livet mitt gikk i vasken.
Jeg var der med datteren min, en kompis og hans to døtre.
Så vi satt i vogna og de spente oss fast, og benet mitt ble klemt i midten.
Det åpnet et rom i meg jeg ikke visste jeg hadde.
Det ble et problem. Jeg måtte stanse hele toget.
Det er superflaut å stanse en barnekarusell
fordi du ikke takler det.
De åpnet selen og sa: "En gang til." Og jeg bare "Nei."
Og alle måtte gå fordi jeg ikke taklet det.
Ødela det for alle.
Sånn er det med klaustrofobi. Ødelegger moroa for alle.
Klaustrofobi-panikken er ganske morsom.
Ikke mens det pågår, men hvor raskt du går fra å være normal
til å bli sinnssyk, det er umiddelbart.
Det er nytt for meg, så jeg tar ikke alltid forholdsregler.
Jeg satte meg i en Uber med syv andre, og tilbød meg å sette meg bakerst.
Bare for å være snill. Jeg krøp baki, de skjøv opp seteryggene
og jeg kjente det kom.
Så jeg sitter der og prøver å oppføre meg normalt.
Så sier jeg: "Kan vi åpne vinduet?
Nei, vet du hva? Kan alle bare gå ut av bilen?"
Vi kjører på motorveien: "Kan du rulle ned vinduet?"
"Kan jeg kjøre taxien? Kan jeg?"
Jeg ble født i 1979.
Og det sier jeg fordi hvis du er på min alder,
født i -78, -79 eller -80, så vet du kanskje, eller ikke…
Jeg har aldri blitt kalt generasjon Y eller X.
Jeg hørte aldri de begrepene som ung, men nå sier folk det hele tida.
Så jeg slo det opp for å se hva jeg er.
Og jeg er ingenting. Jeg er på terskelen. Jeg er en generasjonsglipe.
Og vi kalles "Xennials", eller The Oregon Trail-generasjonen.
Eller det jeg liker best: "De heldige."
Og det er sant. Vi vokste opp i to forskjellige verdener.
Da jeg var liten var det som på 50-tallet. Vi lekte ute, helt uten foreldre.
Og så på skolen spilte vi Oregon Trail på dataen.
Ingen hadde datamaskin hjemme. "Er du styrtrik?"
Men på high school hadde jeg AOL. Vi hadde datamaskin hjemme.
Så fikk jeg personsøker, og så mobil.
Jeg hadde ikke sosiale medier før jeg var 26.
Alt jeg gjorde på high school er et rykte, det kan ikke ødelegge livet mitt.
Så hvis du er like gammel som meg, så er du litt midt imellom.
Generasjon X sier noe, "ser den". Generasjon Y sier noe, "ser den."
Du føler deg som en mellomting, og de hater hverandre.
Og aldri har jeg følt meg mer som en mellomting enn på dette hotellet.
Mange hoteller har Chromecast nå, så du kan se på Netflix på rommet.
Så jeg går inn på rommet, og Chromecast-en funker ikke.
Så jeg ringte resepsjonen, og verdens eldste stemme svarte.
Han var borgerkrigsveteran.
Så gammel at du takker ham for militærtjenesten.
"Var han i militæret?" "Sannsynligvis.
Det var obligatorisk før, så bare si takk."
Jeg sier: "Chromecast-en min funker ikke."
Jeg kunne ha diktet fritt. Han har ikke peiling.
Jeg kunne sagt "bipp-boppen gikk i stykker".
Han spurte om jeg bodde der.
"Tror du jeg ringer resepsjonen fra et annet hotell?"
"Jeg vet ikke hva det er, men jeg skal sende opp en yngre mann."
"Flott."
Så han yngre kommer opp og banker på, og han er på pappas alder.
Jeg vet instinktivt at dette ikke er verdt det.
"Jeg vet du har hørt om dette,
men hvis ikke jeg kan fikse det, kan ikke du."
Men han er av generasjonen som fortsatt vil prøve, så…
Jeg slapp ham inn.
Så han kommer inn på rommet. Setter seg på senga, litt langt inne.
Jeg husker at baksiden av leggen rørte senga.
"Dingler du med beina? Hvor langt bak skal du?
Fryser du? Vil du ha dyna?"
Så trykker han på alt på fjernkontrollen.
"Jeg tror ikke det hjelper." "Nei, men vi prøver."
"Ok, vi kan slå på dusjen, åpne et vindu.
Vi kan se. Kanskje det går. Kanskje alt går på en krets."
Ingenting skjer. Men han sier det kommer en yngre mann.
Jeg tenker: "Jeg er en yngre mann." Så jeg sa: "Ikke tenk på det."
Han svarer: "Jo, det en fra generasjon Y." Jeg tenker: "Ok, dette blir bra.
Generasjon Y ble født med teknologi. Han kan fikse dette." Jeg ble gira.
Jeg sa: "Flott." Han sa: "Han kommer om en time."
Skal jeg si hvor kjapt han fikset den?
Det får jeg aldri vite, for han kom aldri på jobb.
Sa ikke fra eller noe.
Jeg fikk vite det fordi han gamle ringte.
Han var rasende. Han liker ikke den guttungen.
"Han kommer aldri på jobb, er useriøs, han har nøtteallergi."
"Ok."
Jeg fikset den selv. Kontakten stod ikke i.
Min feil.
Neste morgen møtte jeg min datters generasjon.
De tenker bare på seg selv.
Så jeg gikk ned til frokosten.
Alle står i kø, og jenta foran meg velger vafler.
Hun tar en vaffel, og det står en stor kolbe sirup der.
Sånn at du kan ta så mye du vil ha, og så gå og sette deg.
Hun løfter sirupen og tar hele greia med til bordet sitt.
Så nå har vi ikke sirup. Jeg var den eneste som så det.
Så andre går gjennom køen og spør etter sirup.
Det blir et problem.
"Hvor er sirupen?" De ansatte svarer: "Jeg vet ikke.
Det var all sirupen vi hadde."
Jeg vet hvor den er, men vil ikke blande meg.
Jeg våknet ikke med et håp om å snakke med alle den dagen.
Man våkner jo aldri med et håp om å havne i midt i røra.
Så jeg sier ting mens jeg går forbi folk.
"Kanskje noen tok den med til bordet." Så går jeg videre.
"Ser dere bordet til den lille jenta? Kanskje de har den."
Men ingen tar hintet.
Så jeg må hente den. Jenta sitter med vennene sine.
Så jeg sier: "Kan vi få sirupen tilbake?
Den var til hele hotellet."
Og alle svarer "samme det". De bare ignorerte meg.
Så våkner faren i meg.
"Ok, bare så dere vet det,
jeg har ikke gjort noe galt, og dere ødela frokosten for alle.
Jeg vet ikke om dere har spist ute før,
men tok jeg med alle eggene til mitt bord?
Dere tok én av alt annet, men all sirupen. Hvor er foreldrene deres?"
Et par av dem begynte å gråte. Jeg likte det.
Jeg liker å holde disiplinen i form med å kjefte på andre barn.
Jeg skal gjøre narr av min generasjon, så ikke dere tror jeg hopper over det.
Dette er fra et annet hotell, en annen siruphendelse.
Jeg elsker vafler med sirup. Jeg tilbringer mye tid med sirup.
Vi var på Holiday Inn Express,
hvor beholderne kun frigir 4 cornflakes av gangen.
Det er sånn man mater en katt når man skal vekk en langhelg.
De hadde røre og sirup, så du må steke vaflene selv.
Du heller røren på, lukker jernet og vender det.
Det steker i to minutter, du snur og åpner det.
Halve vaffelen løsner, resten blir sittende igjen. Sånn er det.
Jeg er med en kompis på min alder, han står foran meg.
Vi snakker ikke, vi står bare i kø.
Han kommer frem. Røren og sirupen ligger i gjennomsiktige beholdere.
Han velger sirupen og heller den på vaffeljernet.
Og jeg stopper ham ikke, fordi han virker ikke usikker.
Vi får lyst til å prøve det samme. Helt selvsikker.
"Jeg lurer på hva han der lager. Han vet nok noe jeg ikke vet."
Han lukker lokket, vender jernet.
Vi ser på hverandre. Alle lurer på hva som skal skje.
Og det som skjer er svart røyk.
Mørk, svart røyk fyller hele resepsjonen.
Sjefen kommer: "Hva gjør du?" "Jeg må ha valgt feil. De er ikke merket."
"De er jo i gjennomsiktige beholdere. Vet du ikke forskjell på røre og sirup?"
"Det skjer nok hele tida."
"Jeg har jobbet her hele livet, og dette har aldri skjedd før."
De kastet hele vaffeljernet. Det var ikke noe annet å gjøre.
Vi gikk fra "alle vil ha vafler", til "opp ned i søpla".
Han snur seg, og ser en lang kø av folk med de små plasttallerkenene.
Alle er triste.
Jeg hørte noen bakerst si: "Jeg stod opp tidlig for dette."
To stod der uten sko: "Jeg løp ned. Jeg var redd jeg var for sen."
Foreldrene mine er i 60-årene.
Når foreldrene dine blir så gamle, bare så du vet det,
så innser du at det er du som har ansvar nå.
De gir ikke ansvaret fra seg, men de gjør ting som får deg til å lure.
Vi var på butikken her forleden, og gikk tilbake til bilen.
Vi var på butikken i en time, og på vei tilbake
ser vi døra på førersida stå på vidt gap.
Han kjørte, åpnet døra for å gå inn, og bare fortsatte å gå.
Han har kjørt i 50 år.
Jeg vet biler er nymotens nå, men en ting har ikke endret seg på 50 år
og det er at du må åpne og lukke døra.
Pappa gikk i mammas bukser i en begravelse.
Det var da jeg innså at vi ikke kan høre på ham lenger.
"Vi må passe på ham. Han er forvirret."
Det begynner når man feirer jul hos deg og ikke hos foreldrene dine lenger.
Etter det skjedde, så kjøpte de et mindre hus.
De vil fortsatt ha Thanksgiving hos seg, men de har ikke plass.
Vi er 20. Det er som om å feire jul på en studenthybel.
De har et bord til fire og så lager de et tog av nattbord og brett på stativ
ned igjennom ganga.
Vi sitter i trappa. Barna må spise i bilen.
"Sett dere i bilen. Dere kan ikke spise inne."
Mamma hadde ikke ketchup. Alle har det. Det er standardvare.
Selv en alkoholiker ville hatt ketchup.
"Har du ketchup?" "Det står ikke så ille til!"
Jeg vokste opp på 80- og 90-tallet.
På 80- og 90-tallet var det mange kidnappinger.
Jeg prøver ikke å si at vi var mer ettertraktet.
Jeg tror vi var utendørs mer. Flere muligheter.
Og det var lett å få oss inn i varebiler. Det skulle ikke mye til.
Så foreldre på den tida så på TV, og jeg tror det skremte dem.
Nå er jo alt krim.
Alt på tv er krim, podkaster er krim, filmer er krim.
Det er overalt.
Men på den tida hadde vi få kanaler, og seriene de viste gjorde inntrykk.
Foreldrene mine så på Rescue 911 hvor de gjenskapte forbrytelser.
Jeg har sett tre sekunder av det.
Jeg gikk gjennom stua og så mot TV-en. Jeg så en fyr i finlandshette
og en kvinne som sov med beina utenfor dyna.
Han masserte foten hennes.
Jeg så ikke mer. Jeg gikk videre. Jeg vet ikke hva som skjedde,
men jeg vet at jeg aldri har klart å ha føttene utenfor dyna.
Fordi jeg ved et uhell så det for 30 år siden.
Føttene mine blir så varme, og jeg har så lyst til å lufte dem.
Jeg har prøvd hver eneste natt i 30 år,
men så ser jeg for meg den episoden og jeg rykker dem tilbake.
Selv på hotell, når jeg vet at alle dørene er låst.
Men så tenker jeg: "Det er det han har ventet på".
Jeg tror foreldrene mine så en episode hvor et barn ble kidnappet.
Jeg tror de ble overbevist om at det ville skje med oss, samme hva.
De ville vi skulle være forberedt.
Men de ga oss ikke selvforsvarstimer eller våpen.
Dere vet de flygebladene folk gir ut når barn forsvinner?
De bestemte seg for å gjøre det flygebladet klart.
Når barn forsvinner etterlyses de med bilde og informasjon om barnet.
Høyde, vekt, øyefarge, sånt.
Men i stedet for å lage flygeblad,
skrev vi ned navn, høyde, vekt og øyefarge på et ark,
og så holdt vi det foran oss, foran en vegg, og de tok bilde.
Så bildet er av oss hvor vi holder vår egen informasjon.
De sa: "Når politiet sier at vi må lage flygeblad
kan vi si at vi har håpet dette.
Vi kan gi dette bildet til politiet."
Hvis vi hadde blitt kidnappet, ville foreldrene mine vært i fengsel nå.
Ingen tror jo at de tok bildene på forhånd.
Politiet sier bare: "Si hvor barna er.
Jeg har aldri sett maken."
De måtte fremkalle dem på Walmart. Før måtte du vise folk at du var gal.
Fyren bak disken spurte nok om han fikk snakke med oss alene.
Jeg er gift.
Vi hadde nettopp 14 års bryllupsdag.
Og… Takk.
Vi har vært sammen i 20 år,
jeg møtte henne før jeg begynte som komiker.
Vi jobbet på Applebee's. Vi møttes der.
Vi liker ennå Applebee's. Vent.
Jeg må bare… Ja, den var høylytt.
Hvor mange…? Er de ikke ute på samme oppdrag?
Kan de ikke gi beskjed om at en allerede er der?
De burde kommunisere mer.
"Jeg er her", så kan han andre si: "Å, jeg visste ikke at…"
"Jo, så ikke kom. Jeg blir her, så kan du bli der.
Det er greia vår, at vi kan bli hvor vi er."
Ok.
Så vi traff hverandre på Applebee's, før jeg begynte som komiker.
Jeg var vert, hun var servitør.
Nylig spurte noen:
"Så du for deg at livene deres ville bli slik?"
Da jeg traff ham trodde jeg ikke at han var smart nok til å bli kelner.
Så ja…Vi har oppnådd mer enn vi ventet."
Jeg sa at jeg ville bli kelner. "Det er viktig å drømme.
Hvis du prøver hardt, klarer du nok å lære menyen utenat."
Jeg er drømmeren i forholdet.
Det er ofte én drømmer i et ekteskap.
"Penger er ikke ekte, nå skal vi ha det så gøy vi kan."
Og den andre personen hater moro.
Sånn er ekteskap.
Du kan ikke ha to drømmere, da blir dere hjemløs på en time.
Du trenger noen som går rundt: "Skjer det noe gøy? Slutt!"
"Har du det gøy? Slutt. Er airconditionen på? Slå den av."
Jeg giftet meg med faren min.
Jeg trodde det kostet 100 000 per dag å drive en aircondition.
Jeg trodde bilen eksploderte hvis du skrudde den på.
At du umiddelbart gikk tom for bensin.
"Er klimaanlegget på?"
Kona mi er alltid i nærheten også. Det er som om jeg giftet meg med en katt.
"Du er så klengete."
Hvis jeg må på do, sier hun: "Jeg maler dodøra mens du er der."
"Kan du ikke gjøre det senere?" "Jeg har valgt å vente på deg."
Hvis jeg spiser noe hun ikke vil jeg skal spise, er hun der.
Jeg kunne ha spist en Oreo i loftsboden kl. 03,
og jeg bare vet at lyset ville slått seg på
og hun ville sagt: "Hva gjør du her?
Og hvis jeg spør: "Hva gjør du her?"
"Jeg er alltid her. Det er her jeg gjør loftsgreier."
Hun lastet ned Life360 på mobilen min. For å spore meg.
Kanskje du har den uten å vite det. Det er verre en staten.
Jeg vil heller bli sporet av staten enn av henne.
"Hvorfor kjøper du donuts?"
"Jeg nekter å leve slik, ok?
Jeg gidder ikke låse inn mobilen på treningsstudio og betale kontant.
Jeg har gjort det før, men jeg gidder ikke det hver gang."
Gud forby jeg er et sted hvor hun har rabattkupong.
"Ikke kjøp noe."
"Tror du jeg skal komme hjem og hente den? Tror du det?
Jeg skal prøve å betale mer.
Jeg vet ikke om Target godtar det, men jeg skal forhandle prisen opp."
"Du bør håpe de ikke ber meg om å runde opp til en god sak."
Jeg hater kuponger og hun elsker dem.
Hun nekter å la meg gå uten kuponger. Jeg føler meg så dum.
Jeg kjøper deodorant:
"Jeg har ikke nok penger, men jeg har denne kupongen.
En dag håper jeg at jeg kan betale full pris.
Vi sparer så godt vi kan."
En av de beste kranglene vi hadde… Ikke en bra krangel, bare latterlig.
…var over uttrykket "på en gang". Bare over det.
Jeg og kona mi…
Bare vent litt, dette er det siste. Jeg hører et i bakgrunnen.
Fordi du hører det på avstand, så er det som han flyr den veien.
Han flyr den veien, sant?
Dere hører det ikke engang.
Dette kommer til å hjemsøke meg.
Når vi er tilbake innendørs kommer jeg til å høre helikoptre.
"Hører dere det her inne?
Fall til ro. Er det et helikopter?"
Ok, så vi begynte å krangle over frasen "på en gang".
Hvis du er nygift og ikke synes det gir mening,
så har du rett. Dette skjer etter mer enn ti år.
Når du er ferdig med å krangle om oppvasken og bretting av tøyvask.
Dette er når de prøver å knekke deg.
De har nesten klart å forme deg slik de vil ha deg, og så dette.
Kona mi ville besøke foreldrene, og de er skilt.
For å være ærlig, er det verst for meg.
Folk snakker ikke om det å gifte seg inn i skilsmisser.
De skilte seg på grunn av henne, så hvorfor må jeg dra til 50 ulike hjem?
Så…
Så hun sa: "Jeg vil gjøre det på en gang."
Jeg har aldri hørt henne si det før og vi har vært sammen i 20 år.
Det virker som om noen hadde oppfordret henne til å si det mer.
"Jeg skal ringe mannen min nå." "Flott, si det så ofte du kan med ham."
"Jeg vil besøke foreldrene mine på en gang."
"Ok, vi gjør det på en gang."
"Jeg vil gjøre det på en gang." "Ja, vi gjør det. Jeg er med."
Hun gjentok det og gjentok det.
Og når hun skulle forklare turen, sa hun:
"Vi går til mamma, så hjem, og så til pappa."
Så jeg bare ventet, men hun sa ikke noe mer,
så jeg sa: "Det er ikke det 'på en gang' betyr."
Men i stedet for å vedgå feilen, sa hun: "Jeg vet hva det betyr."
"Jaså? For det høres ikke sånn ut.
Vi har samme etternavn. Du må ikke gå rundt å si det feil.
Hva tror du "to fluer, en smekk" betyr? La oss sjekke om du kan dette.
Hun la på.
Jeg kommer hjem, og du vet når du har kranglet
og du lurer: "Hvor lang er denne krangelen? Pågår den ennå?
Er det over?" Så jeg føler meg frem.
Hun bruker aldri ord som "unnskyld", det hadde vært flott.
Det vet hun iallfall ikke hva betyr.
Jeg går rundt med en sekk full av "unnskyld"
og jeg har prøvd å dele med henne. "Jeg har ikke lommer, så nei takk."
Vi snakket ikke hele kvelden. Vi bare satt der med datteren vår.
Jeg sa: "Du vet at mora di er gal, sant?"
Hun sa: "Har du gjort leksene? Du vil ikke bli dum som pappa."
Datteren vår sier: "Er dere sprø?"
Jeg ligger på sofaen, og kona mi kommer og kysser meg godnatt.
Og så la hun seg.
Jeg følte at det betydde "unnskyld", men hun sa det ikke.
Så jeg lå der og tenkte på det.
Når du har vært gift lenge innser du at du må gi slipp på ting.
Neste morgen har jeg fortsatt lyst til å snakke om det.
Så jeg sa: "Jeg må bare si, det er ikke det det betyr."
Og da var vi i gang.
Men jeg var så sikker, jeg hadde tenkt på det hele natta.
"Denne vinner du. Du burde ta det opp igjen."
Jeg prøver jo ikke å innynde meg. Nå vil jeg vinne en krangel.
Jeg vekket henne nesten på natta, så gira var jeg.
"Det er ikke det det betyr."
Ekteskapet vårt endte nesten på en gang.
Ok, tusen takk for at dere kom. Jeg setter stor pris på det.
-Vet du ikke hvem Tonya Harding er? -Nei.
Alle sportsfans vet jo det.
-Vet du ikke hvem Tonya Harding er? -Ingen vet det.
Det er ufattelig.
Jeg elsker sport. Hvis ikke jeg vet det, vet ingen det.
Spør folk: "Tonya Harding, Nancy Kerrigan" da vet 80 % av USA hvem det er.
Ikke engang 80 % her på bussen vet det!
-En kom på første og en på andre? -Gi dere, da!
Jeg overbeviste Nic om at jeg ikke vet hvem Nancy Kerrigan og Tonya Harding er.
Nic får vite for første gang at jeg vet hvem de er, akkurat nå.
Jeg har aldri sagt det. Jeg vet jo hvem de er.
Du sa: "Det er første gang han hører det." Og jeg tenkte: "Det er det!"
-Jeg slår meg i hodet. Det var flott. -Gi deg, da!
Tekst: Lise McKay