Downloaded from YTS.MX
A NETFLIX SAJÁT GYÁRTÁSÚ STAND-UP KÜLÖNKIADÁSA
Official YIFY movies site: YTS.MX
Olyan jól telt, apa!
- Voltál lovagolni? - Igen.
De ma azért volt jó, mert felülhettem…
Oké.
Oké, Harper, fellépésem van.
Légy vicces!
- Szeretlek. - Mi is szeretünk.
És most kérlek, fogadjátok szeretettel a papámat, Nate Bargatze-t!
Rendben.
Itt az idő!
Jó móka, igaz?
Ez aztán… Ja.
El kell mondanom, 2020 volt a kedvenc évem.
Az összes év közül ez volt a legjobb.
Mármint… Tudják, a földönkívüliek léteznek.
Bemondták, hogy vannak ufók.
És senkit sem érdekel. És ez…
Melyik másik évben lehetne bedobni,
hogy „Helló, hírműsorunkkal…” A hírek végén!
Elejtik: „Az ufók léteznek.”
Az jut eszedbe: „Van Covidjuk?” „Dehogy.”
„Nem tudom. Nem teszteltetnek.” De…
Vicces, mondtam a nejemnek is: „Bemondták, hogy vannak ufók”,
de ő csak mesélte tovább a napját. Úgy értem…
Önök is legyintenek: „Ezt meg se hallom.” Épp ez az.
Ennyire csodálatos volt a 2020-as év.
Arra is jó volt ez az év, hogy lássuk, hol állnak a barátaink.
Szerintem középen kell lenni.
És vannak barátaim, akik maszkban zuhanyoznak,
és maszkban alszanak,
mert a hörcsög biztos elkapta,
és kettesben élnek a hörcsöggel.
Vannak olyan barátaim is, akik nem is hallottak a koronavírusról.
Mintha valaki arra biztatná őket, hogy kapják el, úgy élnek.
És vannak, akik állítják, hogy már átestek rajta.
Mondják: „Megvolt, lázas voltam.”
„Februárban lázas voltam pár óráig, csakis az lehetett.”
Egyik barátom állítja, hogy ő már 2015-ben elkapta.
A fickó…
nagyon biztos benne: „2015-ben elkaptam.”
„Elsőként kaptam el, és akkor nem terjedt el ennyire, de…”
Én mondom, egy dolog örökre el fog tűnni,
mégpedig a nyilvános köhögés.
Ennek vége. Úgy értem…
Félrenyeled a vizet egy étteremben, neked annyi.
Az étterem ledermed.
Az asztaltársaid azt mondják: „Tűnj el!”
Ki szenvedi meg leginkább a köhögés végét? A szüleim,
akiknek az egyik kedvenc időtöltésük
a nyilvános köhögés.
Imádják. Ez a fő foglalatosságuk.
Mindenhol köhögnek. Apám folyton fuldoklik.
Mikor nem fuldoklik, olyankor aggódunk.
Úgy fuldoklik… Ha étterembe megyünk,
kérdezgetnek: „Jól van az édesapja?” Mondom: „Ja, ő már csak ilyen.”
Mindenfelé utaztam az országban a Covid alatt,
és úgy láttam… Az ország középső részén jó a helyzet.
Voltam NASCAR-versenyen. Maszkot hordtak, ahogy kell.
Sokan együttműködnek, igyekszünk.
Hőmérsékletet mérünk.
A Buffalo Wild Wingsben megmérték a lázamat.
Azt mondják, hogy egy tinédzser nem ért ehhez? Igen?
És ha orvosnak készül? Ott ezzel kezdik.
Megméri a lázat: „7 és fél fok. Rendben van.”
Ja, 60 fokra állunk a problémától.
És tudják… Egyáltalán nem aggódnak.
„14 fok.” Azt gondolod: „Ez már a halál, haver.”
„Ez nem jó.”
Rákérdeztem: „Működik?”
„Nem tudom. Ha csipog, mondom, hogy oké.”
Egy srác a szájával csipogott.
Leállt a kütyü, ezért kimondta: „csíp”.
Gondoltam…
„És ez…” De már mondta is: „Rendben van.”
Elvoltam a Covid alatt.
Mert úgy éreztem, hogy vagy…
Fogytam a Covid alatt. Két lehetőség volt.
Ha hízni akartál, eljött a te időd.
Minden a legnagyobb rendben.
Ezt is lehet, de én ezt a Covid előtt csináltam.
Mindig ezt az elvet követtem.
A Covid alatt fogyni akartam.
És a szomszédom elkezdett a kocsifelhajtón edzeni.
És hívott edzeni a kocsifelhajtóra.
Tudják, Covid idején nehéz kifogást találni.
Mondanád: „Olyan elfoglalt vagyok. Nem lehet, ezer dolgom van.”
Ő meg ott van odakint.
Így belementem. Volt edzője is,
és én sosem rajongtam túlzottan az edzésért.
Csak felsőtestre akartam dolgozni.
Mondták: „Jó. És ha mindennap lábra edzenénk?”
Mindig csak a láb!
Szerintem van egy összeesküvés az edzők között,
hogy soha nem edzenek felsőtestre,
és edzés alatt… Kérdeztem: „Ez most felsőtest?”
„Az.” Kérdem: „Az? Mert jó mélyre hajolok.”
Az a gond, amit eszem.
Úgy eszem, mint egy gyerek.
Úgy eszem… Tudom, hogy nem jó.
Mondja az edző: „Vegyük át a reggelidet,
és ez egész napi étrendedet! És a tegnapit is.”
Gondoltam magamban: „A tegnapi nem lesz jó.”
„Válasszunk másikat!”
Mire a fickó: „Mondd a tegnapit!” „Reggelire fánkot ettem.”
Mondja: „Rendben. Azért, mert szem előtt voltak?”
Mondom: „Nem, autóval mentem értük.”
„Autóval.” Kérdi: „Útba esett?”
Mondom: „Nem, elkéstem miattuk onnan, ahova mentem.”
„És az éjjeli nassolás?”
„Édes-savanyú gyerekcukorkát ettem tegnap este.”
Kérdi: „Filmet néztél?” Mondom: „Csak normál tévét.”
Kérdi: „Kis zacskó volt?”
Mondom: „Nem, egy teljes zacskó.”
„Ha nem lenne címke rajta, és valaki elkérné,
azonnal értenék, mit kérsz.”
Mindig nehezen alszom el,
és esküszöm, az orvosok…
Édes-savanyú cukrot eszem üdítővel,
és értetlenkedem: „Mi történik?”
„Haver, az agyam egész éjjel pörög.”
Mire ők: „Ja, haver, nem kéne cukrot nassolnod az ágyban.”
„Talán ez baj.”
Őrült sokat utaztunk mindenfelé.
Az autós fellépések irtó viccesek voltak.
Szeretek utazni, úton lenni.
Emlékszem, egyszer Los Angelesben voltam,
és másnap vártak a South by Southwesten Austinban, Texasban,
és a gépem korán indult.
Emlékszem, előző este eldöntöttem: „Légy normális, kell egy nyugis éjszaka.”
Végül sokáig fennmaradtam, és lett egy kis gond.
Mire másnap felébredtem, a gép elment.
Lekéstem, és már nem is a kapunál volt,
hanem a texasi Austinban.
Akkor jelentkeztek be a hotelbe.
Nyúlok a mobilhoz, hogy keressek járatot,
de nincs sehol. Előző este elvesztettem.
Szóval nincs telefonom.
Tehát a pultnál kellett jegyet vennem, mint az 50-es években.
De mikor a pulthoz érsz,
nem számítanak rá, hogy jegyet akarsz venni.
Odamentem, mondták: „Rendben.”
Mondtam: „Egy jegyet kérek Austinba, Texasba.”
Mondták: „Jó, vegye meg, csak ne különcködjön!”
Mondtam: „Akarok írni önnek egy csekket cserébe egy jegyért
a texasi Austinba.”
Nem volt járatuk, így minden terminálon előadtam:
„Kérek egy jegyet a texasi Austinba!”
Végül került gép, de a lány a pultnál még sosem adott el így jegyet.
„Tíz év alatt senki sem kért ilyet. Nem tudom, hogy kell kiadni.”
És kihívott egy hölgyet, talán a legidősebbet, akit valaha láttam.
Szerintem őt direkt ezért alkalmazták.
Kijött, volt egy ősrégi kártyaolvasója.
Mondja: „Megcsinálom, remek móka!”
Fura volt, hogy nincs telefonom. Mindenkinek van.
A reptéren voltam, és telefon nélkül csak bámulsz.
Állsz a sorban,
és magad elé bámulsz, az utasok meg gondolták:
„Oké, haver, mi ütött beléd?” Sima, egyszerű emberek…
„Hol a telefonod?” „Nincs.”
„Beszélgetnék veled, ha akarod. Jó lenne dumálni egy kicsit.”
Azt hittem, átsurranok a biztonságiakon,
de hosszúra nyúlt az előttem lévő fickó miatt.
Átment a detektoron, az megszólalt,
amire megkérdezték, hogy van-e fém nála.
Azt mondja: „Itt a kulcsom, a kulcsom.”
Azt hittük, azzal jön, hogy a térde vagy a csípője, tudják…
Az idősekben gyakran van fém.
A fickó hitetlenkedett: „A kulcsoktól lenne?”
Minden vetélkedőben ez az első válasz a kérdésre,
hogy mitől szólal meg a fémdetektor. A kulcstól.
Mondtam neki: „Próbáljuk ki vele és nélküle!”
„Szeretném tudni. Talán hazudtak nekünk a kulcsról.”
Szóval autós fellépéseket csináltam autós mozikban,
és velem volt Nic Novicki barátom.
Nic egy mókás kisember. Együtt kezdtünk komédiázni.
Nic nagyon jó barát, és nagyon könnyen átverhető.
Egyszer egy kávézóban voltunk, és ott ült egy fickó egy nagy huskyval.
Nic azt kérdi: „Szerinted ez farkas?”
És én rávágtam: „Ja, szerintem farkas.”
„Az új törvény szerint, ha találsz egy farkast, megtarthatod háziállatként.”
Azt mondja: „Megkérdezzem?”
Mondom: „Abszolút. Biztos szívesen dumál róla.
Azért hozta ide.”
És odament, és megkérdezte: „Bocsánat, ez farkas?”
És a fickó nem tudta, mit válaszoljon. Hümmögött: „Mi?”
„Azt hiszi, beülnék egy farkassal egy kávézóba?
És a farkas ilyen nyugisan ülne itt? És nem vadulna meg?”
Egyszer busszal utaztunk egy fellépésre, és elhitettem vele,
hogy nem tudom, kicsoda Nancy Kerrigan és Tonya Harding.
Nic most tudja meg, hogy tudom, kik ők,
most tudja meg önökkel együtt.
Nem mondtam el neki. Pontosan tudom, kik ők.
Nic minden sporttal kapcsolatos utalása a 90-es évekből származik.
Csakis azokra tud hivatkozni.
És felhozta Nancy Kerrigant és Tonya Hardingot.
Kérdem: „Kik ők?” Ő elképed: „Nem tudod, kik ők?”
Mondom: „Senki sem ismeri őket.”
Mire ő: „Szenzáció volt. Műkorcsolyás maffiaakció.”
Mondom: „Sosem hallottam róluk. Ez hogy lehet?”
Mondom: „Senki sem hallott róluk.”
És kezdett begorombulni.
Mondom: „Miért nincs róla dokumentumfilm?”
Mondja: „Van!”
Valaki beszólt: „Vagy játékfilm.” Nic már kiabált: „Az is van!”
Az egyik kedvenc történetem…
Nagyon régi. Egyik barátunkhoz tartottunk,
és négy emeletet kellett gyalogolni,
ennyit kellett felmennünk.
Nyilván gyorsabban járok, mint Nic, és régen bevártam,
de túl régi barátom, már nem teszem.
Mint a régi házasok. Csak úgy lelépek.
Tudtam, hova megyünk, és tudtam, hogy ő nem.
Szóval előresiettem a haver lakásába.
„Nic nem tudja, hol laksz, tréfáljuk meg egy kicsit,
lássuk, mi történik.”
Eltelt úgy 35 perc.
Mikor Nic végre megjelent, megkérdeztem: „Hol voltál?”
Mondja: „Nem tudtam a számot.”
Mondtam: „Tudom.”
„Jó sokáig tartott. Visszamentél az utcára?”
Azt mondja: „Nem, egy másik lakásban voltam végig.”
Csak úgy bement valakihez… Próbálgatta az ajtókat.
Az egyik kinyílt, és ő bement: „Nate-tel jöttem”, és leült a kanapéra.
Ilyen messzire jutott.
Gondolják el, hol a kanapé! Ilyen messze jutott.
Amilyen magabiztos, azt gondolhatták: „Talán ismerünk egy Nate-t.”
Jó buli volt az autós turné.
Tudják, autós mozikban rendezték a fellépéseket.
Az egyetlen, ami nehéz, lelépni, ha pocsék a show.
Úgy értem, megvakít a fényszóró,
a tag meg… ott tolat.
Gondolod: „Oké, látunk, haver.”
Csináltam egy show-t a Zoomon,
ami olyan… Úgy értem, csak az arcodat lehet látni,
és mielőtt elkezdtük, valaki azt mondta:
„Nem tudom, valami béna komédia.”
Mi az? Mit mondott?
Az állandó helikopterek. Ez a szabadtéri műsor.
A következő a Los Angeles-i reptéren lesz. Buli lesz.
Bárcsak visszatérnének a régi szép idők,
mikor termekben bénáztam!
Nem is kérek többet, tudják?
Az egyik legutóbbi hatalmas égésem…
A humoristákat gyakran hívják cégekhez,
Tampában volt, egy floridai cégnél.
A fickóé volt a helyi villanyművek, azt hiszem.
Nem tudom, ki mit csinál,
de ő találta fel az áramot Floridában, tehát…
Ja, jól ment sora.
És…
roppant kedves fickó volt, nagyon nagylelkű.
Az összes alkalmazottja ott volt, és kisorsolt köztük két autót.
Tévéket osztogatott, iPadeket,
legalább százezer dollár értékű ajándékot,
hogy az emberei is részesüljenek. Szép.
Én voltam az egyik ilyen ajándék,
és az osztogatás közepén megállt: „Rendben.
Van egy nagy meglepetésem. El sem hiszem, hogy eljött.”
És színre citált engem. Soha senki sem hallott rólam.
Mind így néztek rám: „Szerintem akár hozzám is eljönne. Ki ő?”
Elkezdtem a műsort.
Már egy órája ment, nulla nevetés.
Semmi, pedig nem új poénokra hajtok.
Slágerpoénokban utazom.
Háromszor elmondtam a poént: „jeges kávét tejjel”.
Nem hagytam magam.
Gondoltam: „Na még egyszer! Talán nem figyeltek ide.”
Mindenki menekült.
A sofőr, aki odavitt, megkérdezett egy távozót: „Vége van a stand-upnak?”
Az meg: „Nem igazán értem a kérdést.
Egy fickó épp dumál, talán utána lesz a komédia.”
Szóval végeztünk, és feljön a meghívóm.
Beszélnem kellett vele, így mondtam: „Sajnálom.
Eddig ment a komédia,
de már nem megy. Vége.”
És ő kedvesen azt mondta: „Nem gond, nem az ön hibája.”
Mondtam, hogy az lehetetlen.
Mire ő: „Későn jutott eszembe,
hogy az alkalmazottaim zöme nem beszél angolul.”
Gondoltam: „Na jó, így már más.” Tudják?
Nem kéne meghívni egy humoristát, aki csak angolul tud.
Figyelmeztetés nélkül.
Semmin se változtathattam volna, de jó lett volna tudni.
Szóval van egy lányom, a neve Harper. Sokan kérdik,
Harper Leeről neveztem-e el, aki a Ne bántsátok a feketerigót! írta.
Tudják, életemben nem gondoltam egy szerzőre sem, így…
Nem jutott eszembe.
A második nevem Lee, de ez nem jutott eszembe.
Imádom, hogy gyerekem van. Imádom a gyereksírást, olyan ártatlan.
Imádom. Képesek sírni egy címke miatt a pólójukon.
Mármint üvölteni.
Nem szeretik… Fura.
Bemész, hogy: „Mi az? Ég a ház?”
Sosem láttam ilyen bőgést. Semmiségek miatt.
Sokat babrál az iPadjével. Tudják, ez a nehéz.
Le kell szoktatni a gyerekeket… Nem kell annyi technológia.
Ott ül az iPadjével.
„YouTuber” akar lenni,
ami humoristaként dühít engem.
Nézi a többiek videóit, és már saját videókat készít.
Csak ül és dumál:
„Hahó, srácok, mizu?
Kattints a linkre, iratkozz fel, szólj hozzá!”
És mindez a telefonomon van.
Kilencven órányi anyag. Nincs a YouTube-on.
Csak mi követjük az anyjával.
Nézi, ahogy a többi gyerek játszik. Tiszta őrület.
Nem igazi műsor. Az ellen nem lenne kifogásom.
De egy gyereket néz, aki dumál:
„Neked nincs ilyened, nekem van. Kibontsam előtted?”
Ötmilliárdos nézettsége van.
Mintha a lányunk sosem kapna semmit:
„Nézheted, ahogy más játszik, de nálunk nincs móka.”
Programokat szervezünk.
Sokat járunk a Chuck E. Cheese-be.
Biztonságos, már 84-ben átestek a Covidon.
Szóval… igen.
Ott elpusztulna a vírus…
A Chuck E. Cheese kemény. Nem tudom, jártak-e ott mostanában.
Olyan, mintha próbálnának csődbe menni, de nem tudnak.
Csődöt jelentenek, mégis nyitva vannak.
Felhívták a Blocbustert: „Mondják, hogy kell csődbe menni?”
Soha nem újítanak. A bandájuk egy robotzenekar.
Úgy értem, a dobos be sem kapcsol, csak ül ott egész idő alatt.
A szülőknek már adnak piát, mégpedig Bud Lightot vödrökben.
Reggel 9-kor már részegek.
Mikor hazaviszik a gyerekeket, nem látok sem Ubert, sem Lyftet.
Az egyik Chuck E. Cheese azzal bukott le,
hogy újra felszolgálták a tányéron hagyott pizzát.
Ebbe belebukna minden tisztességes üzlet.
De a Chuck E. Cheese virágzik.
Mikor olvastam a sztorit, azt gondoltam: „Tudtuk, hogy ez megy.”
„Azt hittem, beleegyeztünk.” Nem értem, mit akart a cikk.
A lányunk most is velünk alszik,
és a szülőknek ez nem tetszik:
„Ki kell zárni őket. Ne is nézz rájuk!”
Az én hibám.
Későn lett gyerekünk.
Szóval rengeteget csavargunk…
Sokat utazom, és mikor hazaérek,
azt akarom, hogy mind együtt legyünk, és most már szokássá vált, ez van.
Mégis nehéz, mert a gyerekek nem tudnak aludni.
A king-size ágyból egyszemélyes ágyat csinálnak.
Én alszom a szélén. Ha egyedül alszom egy hotelben,
a fejemet az éjjeliszekrényre teszem. Csak így tudok elaludni.
Keresztbe fordul, fejjel lefelé.
Ha te ébrednél fejjel lefelé, kórházba vinnének.
És nyilván menopauzája van,
mert nála forróbb emberi lény még nem élt.
Én meg vacogok éjjel. Lerúgja a takarókat.
Mondom: „Jó! A te ágyad. Örülhetünk, hogy befogadsz.”
El kell hagynia valamikor, mi? Nem tudom.
37 éves korában ezzel áll majd elénk: „Alhatok veletek?”
A gyerekei odafenn alszanak az ágyukban.
A férje rég lelépett, sok volt neki.
Emlékszem, kiestem egy emeletes ágyból. Én aludtam felül,
és átjutottam a korláton,
és zuhantam szinte két métert,
és mire estem…
Senki nem kapja el önmagát, szóval ahogy esel, úgy huppansz.
A teljes súlyod a fejeden landol.
Agyrázkódást kaptam, sírtam.
A szüleim kérleltek: „Menj vissza, aludj még hét órát!”
Három agyrázkódásom volt életemben,
és egyik sem a sport miatt.
Csak éltem az életem, tudják?
A fejjel történnek dolgok. Ez van.
Az egyik a gimiben volt.
Fejjel hozzálöktek egy falhoz,
és három órába telt, míg felismerték az agyrázkódást.
Ilyen tehetséges voltam.
Két tanár nem is vette észre, a harmadiknak gyanús lett:
„Az arca nem előre nézett, és ebből jöttem rá.”
„Ő az egyik leginkább előrenéző diákom, így tudtam.”
A legnagyobb agyrázkódásom 12 évesen volt. Leestem egy szikláról.
A tennessee-i Old Hickoryban felnőve
állandóan egy sziklán mászkáltunk a tó felett,
ezerszer is megmásztuk.
Egy nap megcsúsztam, leestem.
A barátom, akivel voltam, hívta anyámat.
Volt egy fickó egy csónakban, a tavon horgászott,
és meglátott, és kihúzott a csónakba.
Kivonszolt egy lépcsőre, és bizonyára dohogott:
„Miért nem mentél a lépcsőn?” A szikla mellett volt.
Tök értelmetlen volt.
Két fickó volt a lépcső alján,
és a horgász rájuk bízott: „Leesett, felviszitek?” Felvittek.
És anyám beült a mentőbe pizsamában.
És apám, akiről tudjuk, hogy bűvész volt,
szmokingban állított be egy előadásról.
Elvittek a kórházba, és az orvos beszélt a szüleimmel.
Anyám hajléktalannak öltözve. Apám szmokingban.
Úgy festettek…
Mintha elváltak volna, és apa nem fizetne tartásdíjat.
Sosem derült ki, ki volt a csónakban, vagy kik vittek fel a lépcsőn.
Nem tudtuk, de mindig szerettük volna megköszönni.
Megmentették az életemet, és nem tudtuk, kik ők.
Nem tudtuk. Mindezt csak azért mondom el,
mert tavaly az apámnak volt egy fellépése.
Börtönökben is szokott bűvészkedni.
Szóval megy a show a börtönben,
és a műsor alatt az egyik rab feláll, és azt mondja: „Ismerem a fiát.”
Apaként ez nem az a hely, ahol ezt hallani akarod.
„Ismerem a fiát. Tartja a száját. Jó srác.”
Szóval…
az apám megkérdezi: „Honnan ismeri a fiamat?”
És ő volt az egyik fickó, aki aznap felvitt a lépcsőn.
Szavamra, 12 éves voltam,
és sosem tudtuk meg, kik vittek fel a lépcsőn,
és ő volt az a fivérével, aki látott a The Tonight Show-ban,
és felismert: „A srác, aki felvittünk a lépcsőn.”
Egészen hihetetlen.
Szóval azóta is kihozom néha előadásokra.
Ma este is itt itt van. És…
Nincs itt. Börtönben van, de, tudják.
Sajnálom. Igen.
Higgyék el… Szeretne itt lenni.
Talán ölni tudna, hogy itt lehessen, őszintén, de…
Majd egyszer. Egy nap itt lesz.
Megtudtam, miért van börtönben, ami szintén őrület.
Aznap történt.
Lecipeltek egy holttestet a lépcsőn,
el tudják képzelni a nyűgöt, amit egy újabb test jelentett?
„Haver, ez most komoly?”
„Épp most fejeztük be, tudod?”
Na jó, ezt én találtam ki.
De a többi, esküszöm, igaz.
A lányunk harmadikos,
és elsős korában kezdett busszal járni,
és egész addig nem ült buszon.
Szülőként elsétálsz vele a megállóba, ami jó móka.
Szóval buszra tettük, és elment.
A nap végén telefonált valaki az iskolából.
Tudják a feleségem számát is, az enyémet is.
Szóval egy nap csörög a mobilom:
„Mondja, hányas busszal jár a lánya?”
Mondom: „Az apja vagyok.”
Mármint: „Maga megőrült…
Azt hiszi, egy apa kiadna egy ilyen információt?”
„Látta Anya és Apa számát, és gondolta: 'Az apa csak tudja.'”
Mondtam: „Vannak szülei? Látott már családot?”
„Ezért hívja a férjet?
Hacsak nincs két férj, soha ne hívja a férjet!
Kérdezzen inkább egy vadidegen nőt!
Gyorsabban megoldja a problémát, mint én.”
Érte mentem: „Majd én elhozom.
Mondja meg az iskola nevét, és elhozom. Hova is jár?”
Ha ebédet pakolsz, óvatosnak kell lenned,
mert sok gyerek allergiás a mogyoróra.
És a lányunk a kesudióra allergiás, ami fán termő dióféle.
Nem tudom, mi az a fán termő dió, de megölheti a lányomat.
A doki mondta: „Nem ehet fán termő diót.” És elment.
Szólni akartam: „Uram… Nem tudjuk, hol terem a dió,
de nyilván két különböző helyen,
és az egyik fa is lehet.”
Rossz érzés. Nézzék, én kiállok a mogyoróallergiás gyerekekért.
Mert senki nem áll ki értük. A felnőttek csak kiabálnak velük.
Ebben az országban rengeteg mogyorófüggő felnőtt él.
Akik dühösek. Én ezer éve nem ettem mogyorót.
Ha a mogyoró eltűnne az életemből, fel se tűnne.
És mi… Úgy kiabálunk a gyerekekkel, mintha direkt lennének allergiások,
és az orvos megkérdezte volna őket: „Akarsz mindenki rémálma lenni?”
Minden élet-halál kérdés.
Ültek már repülőn? Csak úgy bejelentik.
Ezek a járatok… Csak szolgáljanak fel perecet, és slussz!
De minden járaton megpróbálják…
„Kedves utasaink, ma nem ehetnek mogyorót egy tetves kis lúzer miatt.”
És a felnőttek lehurrogják.
„Csak a mogyoró miatt repülök.” „Azt sem tudom, hova megyünk.”
Mi is csinálunk házit.
A lányunk hazahozza. Jó móka.
Az első két osztály szuper volt. A harmadik: „Oké.”
Bedobnak ezt-azt, gondolod: „Rendben.”
„Oké, korábban tanuljátok, mint mi.”
Nem tudom, ez igaz-e, de…
Hozta a „Közös alap” matekot.
Izgi. Egy új matek, és csak úgy bevezették.
Bízzuk a szülőkre, úgysem ismerik.
Egy teljesen új matek… Hihetetlen.
Meg kell nézned hozzá egy 40 perces YouTube-videót a témáról.
Nem is értem.
Ha nem tudnák, hogy mi az, csak egy új matek.
A célja, hogy minden problémához elhasználjunk egy papírlapot.
A lényeg… lebontani a problémát minél kisebbre.
Felül leírod a problémát, és haladsz lefelé.
És a legviccesebb, hogy középen ott a régi matek.
A lebontásnál ott a régi matek, és gondolod:
„Nem lehetne ezzel kezdeni? Mit csinálunk?”
Nem mintha a régi matek nem működne.
Sehol nem vernek át az apróval a buta régi matek miatt.
Hosszabb út ugyanahhoz a válaszhoz. Leírtam a nejemnek:
olyan, mintha kopognál, én ajtót nyitnék, és megkérdeznéd: „Szabad?”
És én azt mondanám: „Gyere a hátsó ajtóhoz!”
„Ez az ajtó nem működik?”
„De, működik. Használom, sokan használják,
de az új módi, hogy átugrod a kerítést,
megkerülöd a házat, majd itt találkozunk.”
Kigúnyolom az új matekot,
de tanultam is az elemi iskolás házi feladatokból,
ami kínos.
41 éves vagyok. A lányom nyolc.
Elvben soha semmit nem mondhatna, amire ezt kell felelnem: „Mi? Hogy?”
Már tudom használni az „a” és „az” névelőt.
Nem tudtam, hogy van rá szabály.
Azt hittem, rá kell érezni,
hogy „Ezt így helyesnek érzem”, és így csináljuk.
Ezt teszem a vesszővel is.
Soha nem tudom, hova jár vessző.
Ha érzem, hogy jön egy vessző, fejvesztve menekülök a mondatból.
Vagy csak kiteszem valahová, és várom a megjegyzéseket.
„Ez vessző?”
„Nahát! Beragadt a vesszőgomb a mobilomon.”
Nem maradt meg semmi a suliból. Mikor történelemről dumálnak,
nem értem, hol tanulták: „Mi ezt mind kihagytuk.”
Alig tudtam érettségizni.
Bukásra álltam „tudományból”.
Végzősként volt ilyen tantárgyam, hogy „tudomány”.
Bukásra álltam.
Apám elment beszélni a tanárral:
„Nézze, engedje már át! Úgysem lesz tudós.”
És a tanár beleegyezett.
Biztosra vette, hogy távol maradok a tudománytól.
A végzős teszten 17 pontot kaptam.
Ha nem ismerik a tesztet, 18 pont azt jelenti: „Gyengécske, de átcsúsztál.”
Tizenhét pontra azt mondják:
„Jársz egyáltalán iskolába?” „Mi ez az egész?”
Az egyetlen, amire emlékszem,
hogy hetedikben egyik diák behúzott a tesitanárnak.
Ez megmaradt.
Amúgy túl idős volt hetedikesnek. Kocsival járt hetedikbe.
Ha hetedikes tanárként egy diákod kocsival jár,
tudod, hogy egy nap bunyózni fogtok.
Ez tény.
Mindenki olyan szimplán beszél hozzám, olyan butuskán.
Főleg idegeneknél érzem gyakran.
Szerintem a szemem miatt van. Nagy szemem van, tudják?
Sokszor megkérdik: „Figyelsz egyáltalán?”
Én meg csak ülök ott: „Hogyne, figyelek.”
„Mert úgy tűnt, elkalandoztál, tudod?”
Vettem két egyforma dzsekit,
mert nem tudtam, hogy megfordíthatók.
Egyszerre vettem őket,
mindkettőt felpróbáltam.
Tetszett a fekete, gondoltam: „A kék is jöhet.”
Emlékszem, az eladó megkérdezte: „Biztos?”
Mondom: „Persze, tudom, mit csinálok, oké?”
A legbutábbnak akkor néztek…
Szeretek golfozni, és egy fickó azt mondta,
van egy igazi golfpálya Észak-Karolinában,
ahol lámák hordozzák a golfütőket.
Ha esetleg nem tudják, a golfpályán egy fiú viszi a táskádat,
megmondja, mennyire van a lyuk, segít.
És azon a pályán lámák vannak.
Felteszed a táskádat egy lámára, és az cipeli.
Szóval a fickó előadta ezt, belenézett a nagy, buta szemembe,
és hozzátette: „De a lámák nem tudnak beszélni.”
Ezt a kérdést próbálta megelőzni,
ahogy belenézett a buta szemembe.
Gondolta: „Elmondom, hogy ne kelljen rákérdeznie.”
Az állatkertben beszélek a zsiráfokhoz: „Helló, honnan jöttök?”
„Tudom, honnan jöttök, de pontosabban?”
Ezt hagyom elmenni.
Azért nehéz, mert önök előtt látom, hogy jön,
látok egy villogó fényt nyolc kilométerre,
és arra gondolok, hogy közelít.
Átfut a fejemen, tudják…
Néha jobban megnézem, és csak egy csillag.
Őszintén, néha azt gondolom: „Ez nem mozog elég gyorsan.”
„Az egyik csak ül felettünk.” Mondod: „Az a hold.”
„Tényleg?”
Szóval 41 éves vagyok.
Mikor 40 lettem… Ez volt az első kor, amit nem akartam betölteni.
Emlékszem, mikor a szüleim lettek 40 évesek. Öregnek tűnik.
És ez az a kor is, amikor rájössz,
hogy mindenkinél idősebb vagy.
40 éves korod előtt mindenki, akivel dumálsz, a te korosztályod,
de amint betöltöd a 40-et, sokkal idősebb leszel…
Mondom: „Emlékszel? '97-'98-ban történt.”
Mire ők: „Még nem éltem.” Mire te: „Ne már! Ez komoly?”
„Szerintem egyidősnek nézünk ki.”
„Hol van apád?”
„Hadd beszéljek vele, mert esküszöm, egyidősek vagyunk.”
A 40-es éveimmel kezdődött a klausztrofóbiám.
Addig nem voltam, és itt kaptam el, a Simpsons Ride-on, ami őrület.
Száz méterre vagyunk a helytől, ahol az életem szétesett.
A lányommal szépen felszálltunk, vártunk,
és ott volt egy másik haver is a két kislányával.
Aztán leengedték a rudat,
és a lábam beszorult középre,
és kinyílt egy ajtó, amiről nem is tudtam, hogy létezik.
Úgy értem, probléma lett. Ki kellett szállnom.
Szörnyen kínos megállítani egy gyerekjáratot,
hadonászva, hogy nekem ez nem megy.
Biztattak, hogy menjek még egyszer.
Mondtam: „Kiszállok.” Senki sem utazhatott miattam.
Mindenkit letessékeltek. Mindenki napját elszúrtam.
Ilyen a klausztrofóbia, mindenki napját elrontja.
A klausztrofóbiás pánik elég vicces.
Nem akkor, ha veled történik,
de a tempó, ahogy átcsapsz egy normális személyből egy totál őrültbe,
az egészen… Egy pillanat műve.
Még mindig elég új számomra, így elfelejtem, hogy létezik,
és olyan helyzetekbe kerülök, ahol előjön.
Egyszer beültem egy Uberbe hét másik emberrel együtt,
önként ültem a harmadik sorba, próbáltam jó fej lenni.
Bemásztam hátul, felemelték az üléseket,
és akkor tört rám.
De csendben maradtam,
próbáltam normális lenni, nem dumálni.
Aztán megkérdezed: „Letekernéd az ablakot?”
Aztán: „Kiszállnátok mind irtó gyorsan?”
Robogunk az autópályán: „Kinyitná az ablakot?”
„Vezethetném az Ubert? Mit gondol, vezethetném?”
1979-ben születtem.
Ezt azért mondom,
mert ha annyi idős vagy, mint én, vagy akörül,
78-80 közt születtél,
talán ismerős, talán nem,
rám nem mondták, hogy ezredfordulós vagy X-generációs.
Gyerekként nem hallottam ezeket a kifejezéseket,
de most a csapból is ez folyik.
Szóval utánanéztem, hogy mi vagyok.
És gyakorlatilag semmi.
Fordulóponton vagyok.
Generációs szakadék vagyok.
Néha „Xennial”-nak hívnak,
vagy Oregon Trail-generációnak.
A kedvencem a „Szerencsések”.
És igaz. Szerencsések vagyunk. Két különböző világban nőttünk fel.
A gyerekkorom tiszta 50-es évek volt.
Kimehettél, és a szüleid nem tudták, hol vagy.
Suliba mentünk, és az ottani számítógépen Oregon Trailt játszottunk.
Nem volt otthon gépünk. „'Zilliárdos' vagy?”
Vagyis nem tudtál…
De a gimiben már volt AOL.
Lett otthoni számítógépünk. Aztán csipogónk, aztán mobilunk.
26 évesen a MySpace volt az első közösségi médiám.
A közösségi média…
Amit tettem, csak gimis pletyka. Nem tehet tönkre örökre.
Így, ha egyidősek vagyunk, talán rájössz,
hogy mindig középen leszel.
Ha egy X-generációs mond valamit, érted,
ha egy ezredfordulós, azt is.
Középen vagy. És ezek a csoportok gyűlölik egymást.
Akkor éreztem magam leginkább középen, mikor egyszer megszálltam egy hotelben.
Szóval sok hotelben van Chromcast,
és nézhetsz Netflixet a szobádban.
Szóval bemegyek a szobámba, bekapcsolom.
És a Chromcast nem működik.
Felhívtam a recepciót,
és egy nagyon öreg hang vette fel a telefont.
A fickó polgárháborús túlélő volt. Úgy értem…
Akkoriban mondták: „Köszönjük a szolgálatot.”
„Szolgált a seregben?” „Valószínűleg.”
„Ebből a korosztályból mindenki szolgált, mondhatod.”
Mondtam, hogy a Chromecast nem működik.
Ki is találhattam volna egy szót. Nem hallott róla.
Mondhattam volna, hogy a „csipettyűm”.
Megkérdezte, hogy ott lakom-e: „Nálunk szállt meg?”
Mondtam neki: „Hívhattam volna a recepciót egy másik hotelből?”
Azt mondja: „Nézze, nem tudom, mi az,
de van itt egy fiatalabb fickó, átküldöm segíteni.”
Mondtam, remek.
Át is jött az a fickó, kopogtat, kinyitom.
Apámmal volt egyidős.
Amint megláttam, mondtam neki: „Hagyjuk, mindegy.” Értik?
Mármint… „Elhiszem, hogy hallott róla,
de ha én nem tudom megjavítani, akkor ön sem.”
De ő az a generáció volt, amely úgyis megpróbálja, így…
Beengedtem.
Bejött a szobámba, leült az ágyra, kicsit túl mélyre, gondoltam.
Emlékszem, a vádlija hozzáért az ágyhoz,
és azon töprengtem, „Éri a lábad a földet? Meddig mész?”
„Fázol? Hozzak takarót?”
Elkezdte nyomogatni a távirányítón a gombokat.
Mondtam: „Talán ez nem elég.”
Mire ő: „Azért próbáljuk ki!” Mondtam: „Jól van.”
„Kinyitom a zuhanyt, az ablakot, próbáljuk ki!”
„Nézzük meg! Talán bekapcsol. Talán minden összefügg.”
Aztán mégis feladta: „Jó, van egy fiatalabb kolléga, mindjárt beér.”
Gondoltam: „Az én vagyok.”
Mondtam neki: „Nem gond, hagyjuk!”
Mire ő: „Ezredfordulós.”
Ettől már felcsillant a szemem, tudják?
„Egy ezredfordulós beleszületett a technológiába.”
„Meg tudja javítani.” Izgalmas volt.
Mondja: „Remek. Egy óra múlva jön be dolgozni.”
Hogy az ezredfordulósnak mennyi idő kellett?
Sosem tudom meg, mert aznap este nem jött dolgozni, így…
Be sem telefonált.
Onnan tudom, hogy az öreg szólt, hogy neki kell helyettesítenie.
Dühös volt, haver. Utálja azt az ezredfordulóst.
„Soha nem jön be, nem veszi komolyan,
allergiás a mogyoróra.”
Helyben voltunk.
Végül én javítottam meg, mert csak be kellett dugni.
Szóval az én hibám volt.
Másnap reggel
a lányom generációjával akadt dolgom.
Mely nemzedékről úgy érzem, hogy végtelenül önző, tudják?
Lementem reggelizni, svédasztalos reggeli volt.
Nézzük a kínálatot, előttem áll egy kislány,
aki a gofrit választja.
Elveszi a gofrit,
és volt egy kannányi szirup egy tányéron.
Öntesz belőle, visszateszed a tányérra,
aztán mész, megeszed a reggelit.
Szóval elveszi a szirupot, és az asztalához viszi.
Ezzel a szirup eltűnt.
Láttam, mi történt, de senki más nem,
és hallottam, hogy az emberek keresik a szirupot.
Kezdett gondot okozni.
A vendégek: „Hol a szirup?” A dolgozók: „Nem tudjuk.”
„Az összes szirupot kitettük.”
Tudtam, hol van, de nem akartam belekeveredni.
Nem úgy ébredtem, hogy „Remélem, ma mindenkivel beszélhetek.”
Nem úgy bújsz ki az ágyból,
hogy hátha lesz egy jó kis balhé.
Így csak diszkréten motyogtam séta közben:
„Valaki az asztalához vihette. Nézzen körül!”
És haladtam tovább.
„Látja ott azt a kislányt? Talán náluk van.”
De senki sem figyelt rám.
Nekem kellett megtennem. A lány a barátaival ült.
Szóval odamentem hozzájuk,
és megkérdeztem: „Elkérhetem a szirupot?
Az egész hotel azt használja.”
Mormoltak valamit, hogy „Na és?” Lekoptattak.
De felébredt bennem az apa: „Oké,
csak elmondanám, hogy tudjátok,
nem én tettem rosszat, ti tettétek tönkre a reggelit.”
„Nem tudom, ettetek-e már nyilvános helyen,
de látjátok nálam az összes tojást?”
„Nálam van az összes?”
„Ti mégis azt hittétek, hogy tietek az egész szirup.”
„Mit szólnának a szüleitek?”
Páran sírni kezdtek. Jó érzés volt, bevallom.
Távol voltam egy ideje.
Jó volt gyakorolni más gyerekein a nevelést.
És hogy kigúnyoljam a saját generációmat,
nehogy azt higgyék, hogy át akarom ugrani.
Egy másik hotelben történt. Egy másik szirupos incidens.
Rajongok a szirupos gofriért.
Sokat ténfergek a szirup körül, és…
A Holiday Inn Expressben olyan a reggeli,
hogy a müzlis tartályból csupán négy kis darab pottyan ki.
Ezzel hogy bírja ki a macska a hosszú hétvégét?
Legyen elég!
Volt tészta és szirup.
És egy gofrisütő, ahol elkészíthetted.
Ráöntöd a tésztát, becsukod, megfordítod, bezárod.
Két percig sül, megfordítod, kinyitod.
A fele kijön, a fele örökre bennmarad.
Így eszik a gofrit.
Egy velem egyidős barátommal voltam, bementünk, ő állt előttem.
Nem dumáltunk, csak mentünk.
Odaért. A tészta és a szirup átlátszó edényben volt.
Címke nélkül, de átlátszó tartályban.
Elkapta a szirupot, és elkezdte önteni a sütőre.
Hagytam, mert nem úgy csinálta, mint aki sosem csinálta.
Hanem mintha utána meg akarnánk enni.
Úgy értem, olyan…
Gondoltam: „Haver, alig várom, hogy mi sül ki ebből.
Talán tud valamit, amit én nem tudok.”
Becsukja, megfordítja, süti.
Néha ránk néz. Az egész sor kíváncsi:
„Vajon mi lesz ebből?”
És fekete füst lesz, igen.
A sötét, fekete füst már betölti az előcsarnokot is.
Kijön a menedzser: „Mi történt?”
„Rossz masszát öntöttem, nincs címkéjük.”
Mire a menedzser: „Átlátszó a tartály.
Nem tudja megkülönböztetni őket?”
Mire a haver: „Gyakran megeshet.” A menedzser: „Még sosem fordult elő.”
Szóval kidobták a gofrivasat.
Ezt kell tenni, ki kellett dobni. Vége.
Nincs gofri. Eljutottunk a „gofriéhségtől”,
a „mehet a kukába” szintig.
Aztán a haverom körülnézett,
és ott sorakoztak az emberek, kezükben kis polisztiroltányérok.
És mindenki szomorú volt.
Valaki felsóhajtott hátul: „Direkt ezért keltem korán.”
Két fickón nem volt cipő.
„Így szaladtam be a liftbe.” „Azt hittem, lekésem.”
Szóval a szüleim most hatvanasok.
És mikor a szüleid betöltik a 60-at, csak szólok,
feleszmélsz, hogy „Oké, mostantól én vagyok a család feje”,
értik?
Nem mondanak le a címről.
Csak olyasmiket művelnek, amiket nem tudsz hová tenni.
A múltkor bevásárlás után visszamentünk a kocsihoz.
Egy órát voltunk benn. Megyünk vissza, és apám…
A vezetőoldali ajtó tárva-nyitva.
Odavezetett,
kinyitotta az ajtót, kiszállt, és simán elsétált.
Ötven éve vezet.
És a kocsik őrületeset fejlődtek, de egy dolog 50 éve nem változott:
kinyitod az ajtót, majd becsukod.
Apám anyám nadrágjában ment egy temetésre.
Aznap fogalmaztam meg: „Többé nem dirigálhat ő”, értik?
„Nekünk kell vigyázni rá. Nincs képben.”
Általában azzal kezdődik, hogy az ünnepeket nálad tartjátok,
nem a szülői házban. Ekkor kezdődik.
A szüleim, az első ilyen alkalom után egy kétszobás lakásba költöztek.
Ragaszkodnak, hogy ott tartsuk a hálaadást,
de nem férünk be mind.
Vagyunk vagy húszan.
Olyan, mint egy kollégiumi szobában tölteni a karácsonyt.
Négyfős asztaluk van,
így építenek egy vonatot tálcákból és szekrényekből,
ami ott kígyózik a folyosón.
A lépcsőn kuporgunk. A kölkök a kocsiban esznek.
„Menjetek a kocsiba! Nem ehettek idebent.”
Anyánál nincs ketchup.
Mondom: „Mindenhol van ketchup. A házzal adják.”
Egy alkoholistánál is lenne ketchup.
A család lelépett, de ha ketchupot kérnék, azt mondaná: „Arra még telik.”
A 80-as és 90-es években nőttem fel.
Akkoriban voltam gyerek.
A 80-90-es években elég gyorsan elrabolták a gyerekeket.
És nem mondom, hogy kívánatosabbak voltunk, vagy valami.
Többet voltunk a szabadban, több alkalom adódott.
És könnyebb volt autóba tuszkolni minket.
Nem kellett sok noszogatás.
A szülők akkoriban sokat tévéztek, és szerintem rettegtek ettől.
Ma már minden műsor bűnügyi műsor.
Minden a bűnözésről szól, a podcastok, a filmek.
A csapból is ez folyik.
De régen kevés csatorna volt,
így ezeknek a műsoroknak nagyon erős hatása volt.
A szüleim nézték a Rescue 911 című műsort,
amiben bűntetteket játszottak újra,
és nagyon ütős volt. Három másodpercet láttam belőle.
Emlékszem, átmentem a nappalin,
a szüleim épp ezt nézték, és láttam egy símaszkos fickót,
egy alvó nőt kilógó lábbal, és a fickó dörzsölni kezdte a nő lábát.
Ennyit láttam. Sétáltam tovább.
Nem tudom, mi volt előtte, utána,
de sosem tudtam úgy aludni, hogy kidugom a lábam a takaró alól,
mert véletlenül láttam ezt 30 évvel ezelőtt.
És a lábam olyan forró lesz, és úgy szeretném kidugni.
És 30 éve minden éjjel megpróbálom,
de rögtön felrémlik ez a kép, és gyorsan visszadugom őket.
A hotelban is ezt csinálom: „Nem jöhet be, mindent bezártál.”
Aztán eszembe jut: „Épp erre várt. Biztos már bent is van.”
Szóval a szüleim ebben a műsorban látták, hogy egy gyerek eltűnt,
így nagyon megijedtek.
És biztosra vették: „El fognak rabolni titeket.
Nem tehetünk semmit. Meg fog történni.”
Szóval fel akartak készíteni rá.
De nem tanítottak önvédelemre,
nem adtak fegyvert, nem.
Ehelyett… Tudják, szokás kitenni szórólapokat, ha eltűnik egy gyerek?
Gondolták: „Készítünk szórólapokat.”
„Ezt tesszük.” Értik?
Ha egyikük eltűnik, van szórólap.
Fotót tettek rá, alul ráírták az infót,
magasság, testsúly, szemszín.
Nem is szórólapot csináltak,
hanem mi írtuk rá egy papírra
a nevünket, magasságunkat, satöbbi,
aztán a fal elé állítottak,
és lefotóztak minket.
Így a fotón mi tartjuk a saját adatainkat.
Mondták: „Ha a zsaruk kérik a szórólapot,
mondhatjuk, hogy készültünk erre a pillanatra.
'Kész a szórólap.' És átadjuk a zsaruknak.”
Így, ha elraboltak volna, a szüleim most börtönben lennének.
Senki sem hinné el, hogy előre elkészítették.
Azt mondanák: „Vallják be, hol vannak a srácok!”
„Ez lenne a legkönnyebb. Még sosem láttam ilyet.”
A Walmartban nyomtatták ki. Otthon nem lehetett.
Hadd lássa a világ, hogy őrült vagy!
A Walmartban azt gondolhatták:
„Magunkra hagynának a gyerekekkel? Szívesen beszélnék velük.”
Szóval én is nős vagyok.
A feleségemmel most ünnepeltük a 14. házassági évfordulónkat.
És… Köszönöm.
Húsz éve vagyunk együtt,
és még a komédiás idők előtt találkoztunk.
Mindketten az Applebee'snél dolgoztunk.
Rajongunk az Applebee'sért. A mai napig. Egy pillanat!
Hadd… Úgy érzem… Igen, ez jó.
Mennyi… Nem ugyanaz a dolguk?
Tudják…
Nem az lenne logikus, hogy: „Én itt vagyok, ne gyere”, értik?
Ezt kéne tenniük. Többet kellene beszélniük.
„Itt vagyok”, mire a fickó: „Oké, nem tudtam…
Akkor én itt maradok, te meg maradj ott!”
„Hisz a fő erősségünk a helyben lebegés, nem?”
Jól van.
Szóval az Applebee'sben találkoztunk.
Mielőtt humorista lettem volna.
Én a vendégeket fogadtam, ő felszolgált.
Valaki megkérdezte nemrég:
„Gondoltátok volna, amikor randizni kezdtetek,
hogy ilyen lesz az életetek?”
Mire a nejem: „Mikor találkoztunk,
azt hittem, nem elég okos, hogy pincér legyen.”
Szóval, igen.
Kicsit messzibbre jutottunk, mint vártam. Tudják?
Mondtam neki, hogy pincér leszek. Azt felelte: „Álmodj csak tovább!”
„Ha iparkodsz, sikerülhet bemagolni a menüt.”
Én és a feleségem… Én vagyok az álmodozó a csapatban.
Szerintem egy házasságban az egyik fél álmodozó, tudják:
„A pénz nem számít, gyere, érezzük jól magunkat!”
És a másik utálja a mókát.
Ilyen a jó házasság.
Két álmodozó egy órán belül hajléktalan lenne.
Kell valaki, aki figyel: „Jól mulattok? Ideje befejezni.”
„Szórakozol? Elég! Megy a légkondi? Kapcsold ki!”
Apámat vettem feleségül, igen, őt.
Miatta hittem azt, hogy a légkondi napi 100 000 dollárba kerül.
Ha autóztunk, azt hittem, a légkonditól felrobbanna az autó.
Azonnal kifogyna az üzemanyag.
„Ki kapcsolta be a légkondit?”
A feleségem is ilyen.
Mindig úgy érzem, tudják… Főleg otthon, hogy egy cicát vettem el.
Mondom is neki: „Mindig rajtam vagy.”
Ha bemegyek a fürdőszobába, pont akkor akarja lefesteni az ajtaját.
Kérdem: „Nem lehet később?” „Nem, volt elég időm.”
„De gondoltam, várok, és akkor kezdek, ha bejössz.”
Ha olyat eszem, amivel nem ért egyet, rögtön ott van.
Próbálom kijátszani.
Ha meg akarok enni egy Oreót a padláson hajnali 3.00-kor,
a nyakamat rá, hogy kattan a lámpa,
és ott van ő: „Mit keresel odafenn?”
Ha megfordítom a kérdést: „És te?”,
azt mondja: „Ez a szokásos padlásidőm.”
Nyomkövetőt tett a telefonomra.
Akkor is követni tud, ha nincs ott.
Talán nem is sejted, hogy ott a mobilodon.
Rosszabb, mint amit a kormány csinál.
Inkább a kormány kövessen, mint ő.
Felhív: „Mit keresel a fánkozóban?”
Mondom: „Nézd, nem tudok így élni.
Nem zárom a mobilomat az edzőterembe egy fánkért,
amit majd készpénzzel fizetek.
Megtettem, de többé nem teszem.”
Ég óvjon a bolttól, ahová kuponja van.
Már a parkolóban csörög a telefon:
„Ne végy semmit! Van kuponom.”
Mondom: „És ugorjak haza érte?”
„Szerinted ez lesz?”
„Majd direkt igyekszem többet költeni.”
„Nem tudom, a Target hagyja-e, de megpróbálom felalkudni a fogkrémet.”
„És ha megkérdik, kerekítek-e, kerekítek.”
Gyűlölöm a kuponokat, és ő kuponfüggő.
Nem engedi, mert… „Van kuponom.” Iszonyú hülye érzés.
Ha dezodort veszek: „Nem elég a pénzem, még kell egy kis apró,
de van egy kuponom.”
„Egy nap, remélem, teljes árat tudok fizetni.”
„Igyekszünk minél többet spórolni.”
Az egyik legjobb csatánk…
Vagyis nem volt jó, csak nevetséges.
Egy kifejezés miatt volt: „egy csapásra”.
Csak emiatt.
A feleségem és én…
Egy pillanat, hadd… Ez az utolsó. Ott zümmög egy a háttérben.
Mert néha meghallod messziről,
aztán elmegy egy másik irányba.
Nem úgy tűnik, hogy másfelé megy? Ugye?
Önök így vannak vele: „Nem is halljuk”, de bezzeg én…
Életem végéig kisérteni fog.
Mindenhol, a színházban is,
összerezzenek: „Hallják a helikoptert?” Maguk meg: „Az épületben?”
Mondom: „Igen, mindenki hallja?”
„Mindenki maradjon csendben! Ez nem egy helikopter?”
Jól van.
Szóval összevesztünk az „egy csapásra” kifejezésen.
Emiatt.
Ha friss házasként azt mondod: „Ennek semmi értelme”,
igazad van, nincs. Ez a harc 10 év házasság után jön.
Miután megvolt a mosogatás miatti harc,
meg a tedd-el-a-ruháidat-harc.
Ekkor próbálnak lelkileg megtörni.
Már szinte olyan vagy, amilyennek akartak, de ettől borul a bili.
A feleségem egy hétvégén a szüleihez akart menni, akik elváltak,
ami őszintén szólva nekem a legnehezebb.
A házastárs elvált szüleiről nem beszélünk eleget.
Miatta váltak el, nem miattam,
miért kell nekem ellátogatni 50 különböző házba?
Szóval…
Látni akarta őket. Méghozzá „egy csapásra”.
Sosem hallottam ezt a kifejezést az ő szájából.
Húsz éve vagyunk együtt, nem mondta.
De aznap mintha megkérték volna:
„Használd gyakrabban az 'egy csapásra' kifejezést!”
Mire ő: „Hívom is a férjem.”
Mire az illető: „Remek, vesd be 40-50-szer!”
És felhív, hogy meglátogatja a szüleit „egy csapásra”.
Mondom: „Tegyük egy csapásra!”
Mondja: „Egy csapásra.” Mondom: „Egy csapásra.”
„Csapjál bele, győztél!”
Folyton azt hajtogatta, hogy „egy csapásra”.
Aztán leírta, hogy fog kinézni ez az „egy csapásra” út:
„Elmegyünk anyához, hazajövünk, majd elmegyünk apához.”
Szóval csak vártam, és nem mondott semmit,
így odaálltam: „Az 'egy csapásra' mást jelent.”
De nem ismerte be a tévedését, hanem folytatta: „Tudom, mit jelent.”
Mondtam: „Tényleg? Mert nem úgy tűnik, oké?”
„Egy a családnevünk.
Nem beszélhetsz ilyeneket nyilvánosan.”
„És a 'két legyet egy csapásra'? Vegyük át! Szerintem egyiket sem ismered.”
Letette a telefont.
Hazamentem, és tudják, milyen veszekedés után hazamenni:
„Vajon tart még?
Vége van? Nem tudom.” Ki kell puhatolnom, értik?
Sosem használ olyan szavakat, mint a „sajnálom”. Pedig örülnék.
Ezt a szót tényleg nem ismeri.
Bezzeg én, egy zsák sajnálommal járkálok a házban,
egész nap osztogatom őket.
Próbáltam adni neki is. „Kérsz egy párat?”
„Nincs zsebem, szóval kösz, nem.”
Egész este nem beszéltünk. Ott ültünk, a lányunk…
Tévéztünk, ettünk.
Gondoltam: „Tudod, hogy anya őrült, ugye?”
A nejem: „Kész a házid? Ne maradj olyan hülye, mint apád!”
Aztán a lányunkból kibukott: „Ti megvesztetek?”
Feküdtem a kanapén,
és a feleségem odajött, adott egy puszit,
aztán lefeküdt, és ennyi volt.
Tudják? Úgy éreztem, ez az ő bocsánatkérése,
de nem mondta ki.
Feküdtem és gondolkodtam.
Sokat gondolkodsz, mert a hosszú házasság megtanít,
hogy néha engedni kell. Kit érdekel?
Másnap felkeltem, még mindig meg akartam beszélni,
mert egész éjjel nem beszéltünk.
Szóval odamentem hozzá: „Nézd, muszáj elmondanom,
egyszerűen nem azt jelenti, oké?”
És ez újabb olaj volt a tűzre.
De olyan biztos voltam az érveimben egész éjjel:
„Nyertes pozícióban vagy, haver. Hozd fel újra a témát!”
„Már nem udvarolok, nyerni akarok.”
„Együtt halunk meg.”
Majdnem felkeltettem álmából, annyira izgultam.
Jött, hogy felrázzam: „Nem az jelenti.”
A házasságunk szinte véget ért „egy csapásra”.
Jól van. Köszönöm, hogy eljöttek!
Nagyon köszönöm!
- Nem tudod, ki Tonya Harding? - Nem ismerem Tonyát.
Mindenki ismeri őt, minden sportrajongó.
Nem tudod, ki Tonya Harding?
Senki sem ismeri Tonya Hardingot!
Nem hiszem el, hogy nem ismered.
Pedig nagy sportrajongó vagyok.
Ha nem tudom, garantálom, senki sem tudja.
Kérdezz rá, „Tonya Harding, Nancy Kerrigan”,
az amerikaiak 80%-a tudni fogja, kik ők.
A busz 80%-a sem tudja!
Az egyik első, a másik a második?
Ugyan, ne már!
Ne már!
Nic elhitte, hogy nem tudom, kicsoda Nancy Kerrigan és Tonya Harding.
Nic most tudja meg, hogy tudom, kik ők,
most tudja meg önökkel együtt.
Nem mondtam el.
Nagyon jól tudom, kik ők.
Konkrétan azt mondod, hogy „Most tudta meg ő is”,
és így van, most tudtam meg! Jön, hogy a hajamat tépjem.
- Nem volt rossz, ja. - „Ne már!”
A feliratot fordította: Györfi Rita