Downloaded from YTS.MX
ORIGINALNI NETFLIXOV HUMORISTIČNI SPECIJAL
Official YIFY movies site: YTS.MX
To je bilo zabavno, tata.
-Jahala si s konjima? -Da.
Ali bilo je dobro jer sam jahala…
Dobro.
Harper, moram na nastup.
Budi smiješan!
-Volim vas. -Volimo te.
A sada, pozdravite mog tatu, Natea Bargatzea!
U redu.
To je to.
Ovo je zabavno, zar ne?
Ovo je… Da.
Da vam kažem, 2020. mi je bila najdraža godina.
Od svih godina, ova je bila najbolja.
Mislim, ne znam… Znate, imamo izvanzemaljce.
Rekli su da postoje NLO-i.
I nikoga nije briga. To je…
Kakva bi to godina bila u kojoj možete ubaciti,
„Hej, ljudi, na vijestima…“ Na kraju vijesti!
Kažu, „Postoje NLO-i.“
Pitaš, „Imaju li COVID?“ Kažeš, „Ne.“
„Ne znam. Neće se testirati.“ Ali…
Rekao sam to svojoj ženi. „Kažu da postoje NLO-i.“
Ona je samo nastavila dalje. Samo…
Možda gledate ovo i pomislite, „Nisam to čuo.“ U tome je poanta.
Toliko je nevjerojatna bila 2020.
Ovo je i dobra godina da vidite kakvi su vam prijatelji.
Mislim da želite biti u sredini.
Imam prijatelje koji se tuširaju s maskom,
i spavaju s maskom,
jer imaju hrčka, a hrčak je vjerojatno zaražen,
i žive sami, samo oni i hrčak.
Imam i prijatelje za koje mislim da nisu ni čuli za COVID.
Žive kao da im je netko rekao da se pokušaju zaraziti.
Imam i prijatelje koji su već bili zaraženi.
Kažu, „Prebolio sam to, imao sam temperaturu.“
„U veljači sam imao temperaturu par sati. Sigurno sam bio zaražen.“
Jedan prijatelj mi je rekao da je prebolio COVID još 2015. On je…
Uvjeren je. Kaže, „Imao sam to 2015.“
„Bio sam prvi, ali nije to bilo zaživjelo kao sada…“
Jedna stvar koja je zauvijek nestala je
kašljanje u javnosti.
Gotovo je s tim. Mislim…
Krivo popiješ vodu u restoranu,
i možeš se baciti pred auto.
Cijeli restoran stane. Samo bi ti rekli, „Gubi se odavde.“
Znate koga će to najviše boljeti? Moje roditelje.
Jedna od najdražih stvari im je
kašljanje u javnosti.
Obožavaju to. To je sve što rade.
Posvuda kašlju. Moj se tata stalno guši.
Ako se ne guši, onda se zabrinemo.
Toliko se guši… Odemo u restoran,
pa pitaju, „Je li ti tata dobro?“ Kažem, „Da, takav je on.“
Putovao sam cijelom zemljom za vrijeme COVID-a,
i vidio sam da su u sredini države dobri.
Išao sam na utrku. Svi su nosili maske.
Mnogi to rade, trudimo se.
Mjerimo temperaturu.
Išao sam u Buffalo Wild Wings. Izmjerili su mi temperaturu.
Kažete da tinejdžeri ne znaju što rade? Je li tako…
Mislite da ne ide za doktora? Tako počnu.
Izmjeri temperaturu i kaže, „Sedam stupnjeva. Dobro je.“
Da, dijeli vas 15 stupnjeva od problema.
Zato, znate… Čak ih to ni ne brine.
„Četrnaest stupnjeva.“ Kažeš, „Zapravo, mrtav sam.“
„To nije dobro.“
Pitao sam, „Radi li to uopće?“
„Ne znam. Kad zapišti, kažem im da prođu.“
Kunem se, jedan je mali rekao, „Bip.“ Nije mu to radilo pa je rekao, „Bip.“
Kažem,
„Je li to…“ Kaže on, „Dobro si.“
Bio sam dobar tijekom COVID-a.
Jer možete ili…
Malo sam smršavio. Imali ste dva izbora.
Ako se želite udebljati, ovo je pravo vrijeme.
Mislim, svi se slažu.
U redu je to, ali ja sam to radio do COVID-a.
Uvijek sam tako živio.
Zato sam za vrijeme COVID-a morao stati. I moj je susjed počeo vježbati na prilazu.
Kaže on, „Vježbajmo zajedno na prilazu.“ I, znate,
teško je naći izlike za vrijeme COVID-a.
Kao, „Zauzet sam. Imam puno posla danas.“
A on je tamo vani.
Počeo sam vježbati s njim, a on je imao trenera.
Ja ne volim vježbati. Nikad nisam vježbao.
Rekao sam, „Želim raditi gornji dio tijela.“
Kažu, „Dobro. A da radimo noge svaki dan?“
To je sve. Samo noge.
Mislim da postoji zavjera među trenerima
da nikad ne radite gornji dio tijela,
a kad radite… Pitam ga, „Je li ovo gornji dio?“
Kaže, „Da.“ Rekoh, „Stvarno? Jer dosta se saginjem.“
Najveći je problem ono što jedem.
Ja jedem poput djeteta.
Jedem… Mislim, nije dobro.
Kaže on, „Da vidimo što si jeo za doručak.
Što jedeš kroz dan. Da vidimo što si jučer jeo.“
Mislim si, „Jučer nije bio dobar dan.“
„Izaberimo neki drugi dan.“
Kaže, „Da vidimo jučer.“ Kažem ja, „Dobro, doručkovao sam krafne.“
Kaže on, „Dobro. Jesi li ih imao kod kuće ili?“
Rekoh, „Ne, vozio sam do njih.“
„Vozio sam.“ Kaže on, „Jesu li ti usput?“
Kažem ja, „Ne, zakasnio sam zbog njih.“
Kaže, „Što je s grickalicama navečer?“
Rekoh, „Pa, jeo sam bombone sinoć.“
Kaže on, „Gledao si film?“ Rekoh, „Ne, samo TV.“
Kaže on, „Onu dječju vrećicu?“
Rekoh, „Ne, onu veliku vreću njih.“
„Da nema etiketu i da netko kaže ‘Daj tu vreću,’
definitivno biste znali što žele.“
Uvijek imam problema sa spavanjem, i kunem se, svaki liječnik…
Jedem bombone i pijem sokove,
i pitam se, „Što se događa, čovječe?“
„Čovječe, mozak mi ne staje po noći.“
A oni kažu, „Da, stari, ne smiješ jesti bombone u krevetu.“
„Možda je u tome problem.“
Putujemo kao ludi.
Drive-in nastupi su baš zabavni.
Volim putovati, biti na putu.
Sjećam se, jednom sam bio u L.A.-u,
i idućeg dana sam imao let za Austin u Teksasu.
Let je bio jako rano.
Noć prije, mislim si, „Samo imaj normalnu večer.“
Na kraju sam se ostao družiti. To je postao problem.
Probudim se ujutro i nema mog leta.
Zakasnio sam na avion. I to ne malo.
Već je bio u Austinu.
Drugi već ulaze u svoj hotel.
Krenem po mobitel da rezerviram drugi let,
i skužim da sam noć prije izgubio mobitel.
Sad nemam mobitel.
Moram kupiti kartu na šalteru kao da su pedesete.
Kad dođete do šaltera,
ne očekuju da ćete tako kupiti kartu.
Dođem tamo, a oni kažu, „Dobro.“
Kažem, „Trebam jednu kartu za Austin.“
Kažu, „Dobro, odi je kupiti i ne budi čudan.“
Kažem, „Ne, želim vam napisati ček za jednu kartu
za Austin u Teksasu.“
Nisu imali let pa sam morao to raditi na svakom terminalu.
Samo nastavim, „Jedna karta za Austin, molim.“
Našao sam let, ali cura na šalteru nikad nije tako prodala kartu.
„Radim ovdje deset godina. Nitko ovo nije učinio.“
„Ne znam to.“
Vratila se s vjerojatno najstarijom ženom koju sam ikad vidio.
Mislim da je tamo baš iz tog razloga.
Izašla je s onim starim strojem za kreditne kartice.
Kaže, „Ja ću to. Ovo mi je baš zabavno.“
Bilo je čudno što nemam mobitel. Svi imaju svoj mobitel.
Nemaš mobitel i onda samo zuriš.
Čekali smo u redu,
i gledam naprijed, a ljudi onako,
„Dobro, čovječe, što je s tobom?“ Samo obični ljudi…
„Gdje ti je mobitel?“ „Nemam ga.“
„Razgovarat ću s tobom ako si za. Volio bih malo popričati.“
Mislio sam da ću proletjeti kroz osiguranje,
ali zapeo sam zbog tipa ispred.
Upalio se detektor metala pa su ga pitali, „Nosiš li išta metalno?“
Kaže on, „Imam ključeve sa sobom.“
Mislili smo da će spomenuti koljeno ili kuk, znate…
Stari ljudi imaju puno metala.
Kaže on, „Ključevi? Mislite da je to?“
Rekoh, „To bi bio prvi odgovor u Pet na pet
na pitanje što bi aktiviralo detektor metala.“ „Ključevi.“
Kažem mu, „Pokušaj s ključevima i bez njih.“
„Volio bih znati. Možda su nam lagali o tome.“
Imao sam dosta drive-in nastupa, i moj frend Nic Novicki je bio sa mnom.
Nic je mala osoba, veoma zabavan. Zajedno smo počeli.
Zabavno je biti njegov prijatelj. Lako ga je nasamariti.
Jednom smo bili u kafiću,
a kraj nas je sjedio tip s velikim haskijem.
I Nic kaže, „Hej, misliš da je to vuk?“
Ja kažem, „Da, mislim da je vuk.“
„Donijeli su zakon da, ako možeš uloviti vuka,
smiješ ga imati za ljubimca.“
Kaže on, „Da ga pitam za to?“
Rekoh, „Apsolutno. Mislim, želi razgovarati o tome.“
„Zato je i doveo vuka ovamo.“
Gledao sam ga kako mu prilazi i kaže, „Oprostite, je li to vuk?“
A tip nije znao kako odgovoriti na to.
Kaže, „Molim?“
„Misliš da sam doveo divljeg vuka u kafić…
I vuk je ovako kul? Ne gubi razum?“
Kad smo se zajedno vozili u autobusu na nastupe,
uvjerio sam Nica da ne znam tko su Nancy Kerrigan i Tonya Harding.
Nic saznaje da znam tko su one,
upravo sada, zajedno s vama.
Nikad mu nisam rekao.
Naravno da znam tko su.
Sve njegove reference vezane su samo za sport iz 90-ih.
Zna samo o 90-ima.
Zato spominje Nancy Kerrigan i Tonyu Harding.
Kažem, „Tko su one?“ A on, „Ne znaš tko su one?“
Rekoh, „Mislim da nitko ne zna tko su.“
Kaže, „To je bila golema priča. Umjetničko klizanje. Kao mafija.“
Rekoh, „Nikad čuo za to. Misliš da ne bih čuo za to?“
Kažem, „Nitko to ne zna.“
On je poludio.
Kažem, „Trebali bi napraviti emisiju o tome.“
Kaže on, „I jesu!“
Drugi tip kaže, „Trebali bi snimiti film o tome.“
Kaže on, „Snimili su film!“ Poludio je.
Najdraže mi je bilo…
Ovo je davno bilo. Išli smo kod prijatelja
koji živi na četvrtom katu,
i morali smo se pješke popeti.
Ja očito hodam brže od Nica, i prije sam ga znao čekati,
ali predugo smo prijatelji, ne mogu.
Mi smo kao stari bračni par. Samo odem.
Ja sam znao kamo idemo i znao sam da on ne zna.
Ostavio sam ga i ušao u stan.
Kažem, „Nic ne zna gdje živiš, to je zabavno.
Da vidimo što će se dogoditi.“
Prođe 30-ak minuta.
Nic napokon dođe u stan i ja ga pitam, „Gdje si ti?“
Kaže on, „Nisam znao kamo ići.“
Rekoh, „Znam.“
„Dugo te nije bilo. Jesi li se vratio van?“
Kaže on, „Ne, cijelo sam vrijeme bio u tuđem stanu.“
Ušao je u tuđi… Samo je isprobavao kvake.
Vrata su se otvorila, on je ušao, rekao, „Ja sam s Nateom,“ i sjeo na kauč.
Dotud je došao.
Razmislite gdje vam je kauč. Dotud je došao.
Toliko je samopouzdan, sigurno su mislili, „Možda poznajemo Natea, ne znam.“
Bilo je zabavno nastupati.
Imate nastupe u drive-in kinu.
Teško je kad ljudi žele otići ranije ako im se nastup ne sviđa.
Samo te farovi udare u oči,
i on samo lagano ode u rikverc.
Misliš si, „Dobro, ode onaj tip.“
Imao sam jedan nastup na Zoom-u
i to je bilo… Mislim, samo ti se lice vidi,
i prije nego ćemo početi, čujem nekoga,
„Ne znam. Neki glupi stand-up.“
Što? Što je rekla?
Cijeli dan helikopteri.
Takvi su nastupi na otvorenom.
Idući nastup imat ću na LAX-u. To će biti zabavno.
Jedva čekam da se vratim u stara vremena kad mi ne ide u zatvorenom.
To je sve što želim, znate?
Jedan od posljednjih neuspjeha koje sam imao…
Često radimo na korporativnim događanjima,
i imao sam takav nastup u Tampi.
To je bilo za tipa koji vodi struju u Tampi ili nešto.
Ne znam što itko radi,
ali on je izumio struju na Floridi, pa…
Da, dobro mu ide.
Bio je jako drag i velikodušan.
Bili su zaposlenici. Dao je dva auta, podijelio hrpu televizora, iPad-ova…
Bilo je poklona u vrijednosti 100 000 dolara
koje je dao zaposlenicima. Jako lijepo.
Pa, ja sam bio jedan od darova,
i usred darivanja stvari, stao je i rekao, „Dobro.“
„Imam veliko iznenađenje. Ne mogu vjerovati da je došao.“
I izvede mene. Mislim, nitko nije ni čuo za mene.
Svi gledaju u mene kao,
„Mislim da bi ovaj došao i kod mene kući. Tko je…“
Počnem s nastupom.
Odradim sat vremena i nitko se ne smije.
Ništa. A nisam ni izvodio nove šale.
Izvodim najbolje hitove.
Triput sam ispričao priču o ledenoj kavi s mlijekom.
Samo sam je ponavljao.
Rekoh, „Još ću jednom. Mislim da me niste slušali.“
Ljudi su odlazili.
Tip koji me vozio je pitao nekoga na odlasku, „Je li stand-up gotov?“
Kaže ovaj, „Nemam pojma o čemu govoriš.“
„Tamo je tip koji drži govor, pa je možda nakon toga.“
Završimo, a onda dođe tip do mene.
Moram razgovarati s njim. Kažem, „Oprosti, stari.“
„Prije sam znao nastupati,
ali izgubio sam to. Gotovo je.“
Bio je vrlo drag i rekao, „Sve je u redu. Nisi ti kriv.“
Rekoh, „Ne znam kako je to moguće.“
Kaže on, „Kad si bio tamo gore,
sjetio sam se da većina mojih zaposlenika ne govori engleski.“
Rekoh, „Da, to je to.“
Možda onda nemoj uzeti komičara koji govori samo engleski.
Bez ikakvog upozorenja.
Ne bih ionako mogao ništa učiniti, ali bilo bi lijepo znati.
Imam kćer i zove se Harper.
Mnogi pitaju, „Jesi li je nazvao po Harper Lee,
autorici knjige Ubiti pticu rugalicu?”
Nikad u životu nisam razmišljao o njoj, pa…
Nikad mi to nije palo na pamet.
Srednje ime mi je Lee i nikad mi to nije palo na pamet.
Volim imati dijete.
Volim kad djeca plaču, to je tako nevino.
Volim kako su nevini. Plaču zbog etikete na majici.
Mislim, cmizdre.
Nije da… Čudno je.
Pitaš se gori li nešto.
Nikad nisam vidio da netko toliko plače. Oko ničega.
Često je na iPad-u. To je najteži dio.
Morate ih skinuti… Ne želite da stalno budu uz tehnologiju.
Samo sjedi na iPad-u.
Želi biti youtuberica,
što me kao komičara čini bijesnim.
Gleda klince na YouTube-u, a sad snima i svoje videe.
Samo sjedi tamo i govori,
„Hej, ljudi, što ima?“
„Klikajte, pretplatite se, komentirajte.”
To nije nigdje osim na mom mobitelu.
Imam 90 sati toga. To nije na YouTube-u.
Ja i njezina mama jedini smo pretplatnici.
Gleda djecu kako se igraju igračkama.
To je ludost.
Nije to kao predstava. Bilo bi dobro da je.
Gleda dijete koje kaže, „Hej,
ti nemaš ovu igračku, a ja imam. Želiš da je otvorim?“
Ima pet milijardi pregleda.
Kao da joj ništa ne kupujemo, samo joj pokazujemo.
„Gledaš dijete kako se zabavlja. Nećeš se zabavljati u ovoj kući.“
Izvodimo je i radimo svašta.
Stalno je vodim u Chuck E. Cheese.
Možete tamo ići. Imali su COVID '84-e.
Tako da…
Ne može preživjeti ondje, to je…
Chuck E. Cheese je gadan.
Ne znam kad ste ondje bili.
Kao da se trude ostati bez posla, ali im ne uspijeva.
Traže bankrot i opet ostaju otvoreni.
Zvali su Blockbuster,
„Kako se izađe? Želimo van.“
Ništa ne ažuriraju. Taj Chuck E. bend je samo robotiziran.
Bubnjar se ni ne uključi, samo tako sjedi cijelo vrijeme.
Rekli su da sad prodaju cugu roditeljima. Samo daju kanistar svijetlog piva.
Pijani su u kabini u devet ujutro.
Kad netko vozi djecu kući, ne vidim ni Ubere i Lyftsove.
Jedan je Chuck E . Cheese bio uhvaćen.
Ako ne bi pojeli svu pizzu, vratili bi je na švedski stol.
To bi uništilo svaki normalan posao.
Ali Chuckom E. Cheese je procvao.
Kad sam pročitao priču, pomislio sam, „I mislio sam da to rade.“
„Mislio sam da je to u redu.“ Nisam znao o čemu je članak.
Kći još uvijek spava u našem krevetu,
a roditelji to ne vole kad to kažeš.
Kažu, „Moraš ih držati vani. Ne gledaj ih.“
Ja sam kriv.
Kasno smo dobili dijete. Imamo jedno.
Sve smo prošli.
Puno sam putovao, a kad bih došao kući,
htio bih da spavamo u istom krevetu. I to je sada navika.
Dogodilo se.
Teško je, jer djeca ne znaju spavati.
Zbog nje se ogroman krevet čini majušnim.
Ja sam na rubu. Kad spavam sam u hotelu,
spavam s glavom na noćnom ormariću. Samo tako znam leći u krevet.
Ona leži ukoso, naopačke.
Da se vi sutra probudite naopačke, išli biste u bolnicu.
Očito i prolazi kroz menopauzu
jer je najtoplije ljudsko biće koje je ikad živjelo.
Ja se smrzavam po noći.
Ona baca sve pokrivače. Misliš si, „Samo daj.“
„Tvoj je krevet. Sretni smo što smo u njemu.“
Mora jednom izaći, znate? Nemam pojma.
Imat će 37 godina… „Hej, mogu leći s vama u krevet?“
Djeca joj gore spavaju u svom krevetu.
Suprug joj je odavno otišao, neće to tolerirati.
Sjećam se da bih ispao iz kreveta na kat. Spavao sam na gornjem,
i prešao bih preko ograde, i samo pao na tlo,
i samo sletjeo…
Ako se ne uhvatiš, padneš kako padneš.
Sva ti težina padne na glavu.
Imao sam potres mozga, plakao sam.
Moji roditelji kažu, „Samo se vrati na spavanje.“
Imao sam tri potresa mozga u životu,
a nijedan zbog sporta.
Samo od života, čovječe.
Svašta se dogodi glavi. Što ćeš?
Jednom u srednjoj školi.
Gurnuli su me u zid,
i trebala su im tri sata da shvate da imam potres mozga.
Toliko sam bio bistar.
Dva učitelja nisu ni primijetila,
a treći je rekao, „Nije gledao prema naprijed,
i tada sam shvatio.“
„Uvijek je najbolje gledao prema naprijed, pa sam znao.“
Najveći potres mozga imao sam s 12 godina. Pao sam niz liticu.
Odrastao sam u Old Hickoryju u Tennesseeju,
i spuštali bismo se niz liticu u jezero,
i mnogo smo puta to radili. Jednog dana sam se poskliznuo i pao.
Prijatelj mi je otišao po mamu.
Neki je tip pecao u čamcu,
vidio me i ubacio u čamac.
Odveo me do nekih stepenica. Sigurno je mislio,
„Zašto nije išao stepenicama?“ Bile su uz liticu.
Nije imalo smisla.
Tamo su bila dva tipa
i on im kaže, „Mali je pao. Možete li ga odnijeti gore?“ I oni me odnesu.
Mama je u pidžami u vozilu hitne pomoći.
Tata, za kojeg sad svi znaju da je mađioničar,
nastupa u smokingu.
Došli su u bolnicu i liječnik počne razgovarati s njima.
Mama mi izgleda kao beskućnica. Tata mi je u smokingu.
Izgledaju…
Izgledaju kao da su razvedeni, a netko ne plaća alimentaciju.
Nikad nismo znali tko je bio tip u čamcu ni dečki koji su me nosili.
Nikad nismo znali tko su i htjeli smo im zahvaliti.
Spasili su mi život i nikad nismo saznali tko su.
Nikad nismo saznali. Kažem vam to jer…
lani je tata imao nastup.
Izvodio je trikove u zatvorima.
Imao je nastup u zatvoru,
kad se jedan od zatvorenika ustao i rekao, „Znam tvog sina.“
Za oca to nije najbolje mjesto da to čuje.
Kao, „Znam tvog malog. Šuti. Dobar čovjek.“
Pa…
Moj tata kaže, „Kako znaš mog sina?“
On je bio jedan od tipova koji su me nosili tog dana.
Stvarno, imao sam 12 godina,
i nikad nismo znali tko me nosio tim stubama,
a to su bili on i njegov brat. Vidjeli su me na TV-u,
„To je onaj klinac kojeg smo onaj dan nosili.“
To je ludo.
Od tada ga dovodim na nastupe.
Izvest ćemo ga večeras. I…
Ne, nije ovdje. U zatvoru je, ali, znate.
Oprostite. Da.
Vjerujte mi. Volio bi biti ovdje.
Da, ubio bi da bude ovdje, iskreno, ali…
Jednog ću ga dana dovesti.
Saznao sam zašto je u zatvoru, što je bilo ludo.
To je bilo istog tog dana. Nosili su tijelo niz te stepenice,
i možete zamisliti frustraciju kad vam netko da još jedno tijelo.
Da, misliš si, „Stvarno, čovječe?“
„Upravo smo ovo radili, čovječe.“
Dobro, taj dio sam izmislio. Ali sve ostalo je istina, kunem se.
Naša kći ide u treći razred.
U prvom razredu je išla autobusom, i to je bio prvi put da ide autobusom.
Kao roditelj, otpratiš je do stanice. Jako zabavno.
Odveli smo je. Otišla je u školu.
Na kraju dana, netko iz škole zove me na mobitel.
Imaju broj moje žene i moj broj.
Zovu mene i kažu,
„Znate li na kojem bi autobusu trebala biti vaša kći?“
Ja kažem, „Ja sam joj tata.“
Kao, „Jesi luda?“
„Mislila si dobiti informacije ako nazoveš tatu?“
„Vidjela si mamin i tatin broj. ‘Sigurno tata zna.’“
„Imaš li ti roditelje? Jesi li ikad vidjela obitelj?“
„Odlučila si nazvati muža?“
„Ako nisu dva muža, nikad ne bi trebala zvati muža.“
„Radije bih da pitaš nepoznatu ženu.“
„Mogla bi to riješiti brže od mene.“
Morao sam ići po nju. „Doći ću po nju.“
„Recite mi ime škole i doći ću po nju. U koju školu ide?“
Sad morate paziti kad pakirate ručak jer su mnoga djeca alergična na kikiriki.
Naša kći je alergična na orašaste plodove.
Ne znam što su orašasti plodovi, ali mogu ubiti moju kćer.
Liječnik kaže, „Ne smije jesti orašaste plodove,” i ode.
Mislim si, „Ne znam koliko orah ima plodova,
ali očito ih ima više.“
Osjećam se loše. Želim obraniti svu djecu s alergijama na kikiriki.
Mislim da ih se ne brani. Odrasli samo viču na njih.
Mnogo je odraslih ovisnih o kikirikiju u ovoj zemlji.
I bijesni su.
Dugo nisam jeo kikiriki.
Ne bih primijetio da ostanem bez kikirikija.
Odrasli viču na tu djecu kao da su ona to birala.
Doktor ih je na rođenju pitao, „Hej, želiš li biti svačija noćna mora?“
Svaki je scenarij život i smrt.
Jeste li ikad bili u avionu? Samo to najave.
Samo posluži perece i gotovo.
Ali trude se na svakom letu i ne mogu…
Samo kažu, „Dobro, ljudi,
ne možete dobiti kikiriki danas zbog onog malog.“
A odrasli ga izviždaju.
„Jedini razlog zašto letim je kikiriki.“
„Ne znam ni kamo ide.“
Pišemo i zadaću.
Kći ju je počela nositi kući. Zabavno.
Prvi i drugi razred bili su sjajni. Treći razred, „U redu.“
Ubace neke stvari. „Dobro.“
„To se uči ranije nego prije, ha?“
Ne znam je li to istina, ali…
Donijela je kući Common Core matematiku. Zabavno. To je nova matematika.
Dajte je roditeljima koji je nikad nisu učili.
To je novo… Nevjerojatno.
Donesu je kući, morate pogledati video od 40 minuta
o Common Core matematici.
Ni ne razumijem to.
Ako ne znate Common Core, to je samo nova matematika.
Cilj je koristiti jedan list papira za svaki problem.
Samo želite nastaviti rješavati problem.
Zapišete problem na vrh i on se samo nastavi.
Još je smješnije kad usred toga vidite staru matematiku.
Raščlanjujete to i ugledate staru matematiku,
„Samo napravi to gore. Ne znam ni što radimo.“
Nije da stara matematika ne funkcionira.
Ne dobijem krivi ostatak svugdje jer se služim starom matematikom.
To je dugi put do istog odgovora.
Kažem ženi, to je kao da mi kucaš na prednja vrata, ja otvorim,
kažeš, „Mogu ući?“
A ja kažem, „Možeš li ući na stražnja vrata?“
„Prednja vrata ne rade?“
„Ne, rade. Koristim ih, kao i mnogi drugi,
ali novi način je da prekočiš ogradu,
udeš otraga i dođeš do mene na ovo isto mjesto.“
Iako ismijavam Common Core,
naučio sam podosta iz osnovnoškolske zadaće,
što je sramotno.
Imam 41 godinu. Moja kći ima osam.
Ne bi smjela ništa reći na što ću reagirati sa „Što? Kako?“
Naučio sam kako se koriste članovi.
Nisam znao da postoji pravilo.
Mislio sam da to ide po osjećaju,
kao, „To se čini dobro,“ i onda tako napraviš.
Ista je stvar sa zarezom.
Nikad nisam znao kamo zarez treba ići.
Ako osjetim da dolazi zarez, pokušam se izvući iz te rečenice.
Ako ne mogu, stavim zarez i čekam hoće li netko nešto reći.
Kažu, „Je li to zarez?“ Kažem, „Je li?“
„Gumb za zarez na mobitelu mi se zaljepio.”
Ne sjećam se ničega iz škole. Ljudi mi govore o povijesti, a ja,
„Ne znam kad ste vi to učili. Mislim da smo sve ovo preskočili.“
Skoro nisam završio srednju školu. Imao sam jedinicu iz znanosti.
Slušao sam znanost na završnoj godini.
Mislim, imao sam jedinicu.
Tata je rekao profesorici, „Gle, samo mu daj dvojku.“
„Neće se baviti znanošću.“
I pristala je.
Bila je uvjerena da neću ni pipnuti svijet znanosti.
Išli smo na prijemni. Imao sam 17 bodova.
Ako ne znate, 18 je kao, „Nije dobro, stari, ali uspio si.“
A 17. Rekli su, „Jesi li upisan uopće u ovu školu?“
„Što uopće radiš?“
Jedino čega se sjećam je
da se u sedmom razredu jedan mali potukao s nastavnikom tjelesnog.
To mi je ostalo.
Bio je prestar za sedmi razred. Vozio je u sedmi razred.
Ako predaješ sedmom razredu, a jedno od djece vozi,
znaš da ćeš se jednom potući s njim.
To će se dogoditi.
Ljudi uvijek razgovaraju sa mnom vrlo glupo.
Uvijek to osjetim s neznancima.
Mislim da je zbog očiju. Imam velike oči.
Često čujem, „Slušaš li me, čovječe?“
Samo sjedim kao, „Da, stari, slušam.“
Kaže, „Čini se kao da si negdje drugdje.“
Imam jaknu s dva lica kod kuće.
I to dvije jer nisam znao da ima dva lica.
Kupio sam ih u isto vrijeme, i svaku posebno isprobao.
Svidjela mi se crna. Mislim si, „Mogao bih kupiti i plavu.“
Dođem na blagajnu, kažu mi,
„Sigurni ste?“ Rekoh, „Da, valjda znam što radim.“
Najgluplje što mi se ikad netko obratio…
Volim golf i tip mi je rekao
da u Sjevernoj Karolini postoji teren
gdje su ljame nosači.
Ako ne znate ništa o golfu, nosači vam obično nose torbu,
govore vam gdje ste, pomažu vam.
Ovaj teren ima ljame.
Staviš torbu za golf na ljamu i ona ti nosi torbu.
Rekao mi je to i pogledao me u moje velike, glupe oči
i rekao, „Samo da znaš, ljame ne znaju pričati.“
To je pitanje koje je htio preduhitriti
kad je pogledao u moje glupe oči.
Kao, „Reći ću to da ovaj tip to ne mora reći.“
A ja u zoološkom razgovaram sa žirafama, „Hej, odakle ste?“
„Znam odakle ste, ali odakle ste zapravo?“
Pustit ću ga da prođe.
Teško je to što vidim da dolazi,
vidim lampicu izdaleka kao,
„Čini se da stiže.“
U glavi si mislim, „Moglo bi biti…“
Par puta su to bile samo zvijezde.
Iskreno, podignem pogled i mislim si, „Ona ne ide tako brzo.“
„Jedna je iznad nas.“ A ti kažeš, „To je mjesec.“
„Stvarno?“
Imam 41 godinu.
Stvarno nisam htio navršiti 40 godina.
Sjećam se mojih roditelja s 40.
To mi se čini staro.
To je dob u kojoj shvatiš da si stariji od svih s kojima razgovaraš.
Prije 40, svi s kojima razgovaraš su tvoje dobi.
Iz nekog razloga, kad navršiš 40, stariji si od…
Kažem im, „Sjećaš se? To je bilo '97-e, '98-e.“
„Nisam se još rodio.“ Misliš si, „Kriste! Šališ se?“
„U mojim očima izgledamo isto.“
„Gdje ti je tata? Daj da razgovaram s njim. Zakunio bih se da smo iste dobi.“
U 40-ima sam dobio klaustrofobiju.
Nikad je nisam imao, a dobio sam je na Simpsons vožnji. To je ludo.
Udaljeni smo 100 metara od mjesta na kojemu mi se život raspao.
Bio sam na vožnji s kćerkom,
i bio je još jedan tip s dvije kćerke.
Sjedimo tamo, oni povuku šipku,
a meni se noga zaglavi u sredini,
i otvori vrata za koja nisam ni znao da su ondje.
To je problem. Morao sam zaustaviti vožnju.
Sramotno je zaustaviti dječju vožnju
i reći… Mahao sam kao, „Ne mogu ja to.“
Maknuli su šipku i rekli, „Možete sad opet.“
Rekoh, „Odoh ja.“
Da, nitko se nije vozio jer ja nisam mogao.
Svi smo morali otići.
Svima sam to uništio.
To je klaustrofobija. Svima uništi zabavu.
Panika od klaustrofobije prilično je smiješna.
Nije smiješna dok ti se događa, ali kako brzo odeš od normalne
do lude osobe, to je… U trenu.
To mi je novo pa zaboravim da je imam.
Nađem se u nekoj situaciji i vidim, „Evo je.“
Jednom sam ušao u Uber sa sedmero ljudi.
Uđemo, ja kažem, „Ja ću u treći red.“
Pokušam biti dobar tip. Odem otraga, a oni podignu sjedala
i odjednom me udari.
Sjedim otraga, pokušavam biti normalan, ne razgovaram.
Onda kažem, „Možeš li sputiti prozor?“
„Znaš što, mogu li svi brzo izaći iz kombija?“
Vozimo se autocestom. „Možeš li spustiti prozor?“
„Smijem li ja voziti Uber? Bi li ga ja mogao voziti?“
Rođen sam 1979. godine.
Razlog zašto to kažem,
je ako ste blizu mojih godina,
možda '78. ili '80. godište,
možda ste to primijetili, a možda niste,
nikad me nisu nazvali milenijalcem ni generacijom X.
Prije nikad nisam čuo nijedan od tih izraza
a sad ih stalno čujem.
Istražio sam to da vidim što sam ja. Ispada da sam tehnički ništa.
Ja sam na prijelazu.
Ja sam generacijski jaz.
Mi se zovemo… Ksenijalci,
ili generacija igrica Oregon Trail.
Ili se zovemo… Najdraže mi je ime Sretnici.
I istina je. Imamo sreće.
Odrasli smo u dva različita svijeta.
Odrastao sam kao u pedesetima.
Izašli biste van, a roditelji ne bi ni znali gdje ste.
Išli smo u školu i igrali Oregon Trail na računalu u školi.
Nitko nije imao računalo kod kuće. „Što si ti, milijunaš?“ Nisi mogao…
Ali u srednjoj sam imao AOL.
Imali smo računalo kod kuće. Onda sam dobio biper, a zatim mobitel.
Nisam imao društvene mreže do 26. godine s Myspace-om.
Mislim, društvene mreže…
Sve iz srednje su glasine. Ne mogu mi uništiti život.
Ako ste mojih godina, možda shvatite
da ste uvijek u sredini.
Kad generacija X kaže nešto, shvatiš. Kad milenijalac kaže nešto, shvatiš.
Uvijek si u sredini. A te grupe se mrze.
Najviše sam se osjećao u sredini… Odsjeo sam u jednom hotelu.
Mnogo hotela sada ima Chromecast,
pa možeš gledati Netflix u sobi.
Dođem u sobu i upalim ga.
Moj Chromecast ne radi.
Nazovem recepciju, i javi mi se najstariji glas koji sam ikad čuo.
Čovjek je preživio građanski rat. Mislim, on je…
Bio je te dobi da mu kažeš, „Hvala vam na službi.“
„Je li bio u vojsci?“ Vjerojatno jest.
„Postoji dob kad su svi morali ići, pa samo to reci.“
Kažem mu, „Hej, Chromecast mi ne radi.“
Mogao sam izmisliti riječ. Nikad nije čuo za to.
Mogao sam reći, „Moj bip-bop se pokvario.“
Pitao me jesam li u tom hotelu. Kaže, „Noćite li ovdje?“
Rekoh, „Mislite da zovem recepciju iz drugog hotela?“
Kaže, „Gle, ne znam što je to,
ali tu je mlađi tip. Poslat ću ga gore. On će ti pomoći.“
Rekoh, „Sjajno.“
Dođe tip, pokuca na vrata, ja otvorim.
On je vršnjak mog tate.
Čim sam ga vidio, mislim si, „Ne moramo ovo raditi.“ Znate?
„Znam da ste čuli za to,
ali ako ja to ne mogu popraviti, nećete ni vi.“
On je generacija koja još želi pokušati, pa…
Moram ga pustiti unutra.
Ušao je u sobu, sjeo na krevet, i to malo previše.
Sjećam se da su mu listovi dirali krevet.
Mislim si, „Vise li ti stopala? Koliko ćeš se zavaliti?“
„Je li ti hladno? Želiš li se pokriti?“
Uzme daljinski i počne pritiskati sve tipke.
Rekoh, „Ne znam hoće li to uspjeti.“
Kaže on, „Nastavimo pokušavati.“ Rekoh, „Dobro.“
„Uključit ću tuš, otvoriti prozor. Pokušajmo sve.“
„Da vidimo. Možda se uključi. Tko zna? Sve je povezano.“
Ne možemo ga uključiti, a on kaže, „Jedan mlađi tip će doći sad na posao.“
Mislim si, „Ja sam mlađi tip.“
Rekoh, „U redu je. Nema potrebe.“ Kaže on, „Ne, on je milenijalac.“
Mislim si, „To je već nešto.“
„Ovo milenijalac radi. Rođen je s tehnologijom.“
„On će to znati.“ Bio sam uzbuđen.
Rekoh, „Sjajno.“ Kaže, „Doći će za sat vremena.“
Znate li koliko je brzo milenijalac to popravio?
Nikad neću ni znati jer nije ni došao na posao, pa…
Nije nazvao, ništa.
Saznao sam jer me stari zvao jer ga je morao zamijeniti.
Bio je bijesan. Mrzi tog milenijalca.
„Ne dolazi na posao, ne shvaća to ozbiljno,
alergičan je na kikiriki.“ Rekoh, „Dobro, pa…“
Na kraju sam to sam popravio. Bilo je samo iskopčano.
Da, ja sam kriv.
Idućeg jutra,
nosio sam se s generacijom svoje kćeri.
To je generacija za koju mislim da misli samo na sebe.
Odem na doručak, i imaju švedski stol.
Prolazimo, a ispred mene je djevojčica,
i ima vafle.
Uzme vafl,
a na tanjuru je lonac pun sirupa.
Preliješ sirup i vratiš ga na tanjur,
a onda ideš doručkovati.
Ona uzme sirup i odnese ga za svoj stol.
Sada sirupa više nema.
Vidio sam to, ali drugi nisu,
i čujem ljude kako pitaju gdje je sirup.
To postaje problem.
Ljudi pitaju, „Gdje je sirup?“ U hotelu kažu da ne znaju.
„Sav sirup koji smo imali je bio tu.“
Ja znam gdje je, ali ne želim se miješati.
Nisam se probudio i pomislio, „Nadam se da ću jutros razgovarati sa svima.“
Kad izađeš iz kreveta, ne misliš si, „Nadam se da ću biti usred svega.“
Pa pokušavam reći nešto dok hodam pored ljudi.
„Možda ga je netko odnio za stol, pogledajte malo.“
Samo nastavim.
„Vidite stol one djevojčice? Možda je tamo.“
I nitko me ne shvaća.
Ja moram otići po to. Ona sjedi s prijateljicama.
Otišao sam do njih,
i kažem, „Hej, možemo li dobiti sirup?
To je za cijeli hotel.“
Kažu one, „Kako god.“ Sve su me samo otpilile.
Onda se probudio otac u meni. Rekoh, „Samo da znate,
nisam učinio ništa loše, a vi ste svima uništile doručak.“
„Ne znam jeste li ikad prije jele u javnosti,
ali vidite li me ovdje s posudom jaja?
Jesam li uzeo sva jaja?“
„Sve si drugo uzela kako treba, ali sirup si uzela samo za sebe.“
„I gdje su ti roditelji?“
Par njih je počelo plakati. Iskreno, osjećao sam se dobro.
Nisam bio kod kuće.
Volim vježbati disciplinu na drugoj djeci.
I da ismijem svoju generaciju,
da ne izgleda kao da je pokušavam preskočiti.
Zapravo, imao sam još jedan incident sa sirupom.
Volim vafle sa sirupom.
Često sam u blizini sirupa…
Na švedskom stolu u Holiday Inn Expressu
imaju žitarice gdje okrenete ručku i ispadnu četiri komada.
Kao da hraniš mačku za dugi vikend.
Kao, „To je dovoljno.“
Imali su tijesto i sirup, i pekač za vafle da ih sami napravite.
Izlijete tijesto na pekač, zatvorite ga i okrenete.
Nakon dvije minute ga okrenete i otvorite.
Pola vafla izađe, pola zauvijek ostane unutra.
Tako se jede vafl.
Bio sam s prijateljem mojih godina. On ide ispred mene.
Ništa ne pričamo, samo idemo.
On dođe do toga. Tijesto i sirup su u prozirnim posudama.
Nisu označeni, ali vide se.
On uzme sirup i izlije ga u pekač.
Nisam ga zaustavio jer nije to radio kao, „Nisam ovo nikad radio.“
Vjerojatno ćemo kasnije to isprobati.
On je baš…
Misliš si, „Jedva čekam vidjeti što ovaj tip pravi.
Možda zna nešto što ja ne znam.“
Zatvorio ga je i okrenuo.
Gleda u nas kao… Cijeli red si misli,
„Što će to biti?“
I to je bio crni dim. To je napravio.
Tamni, crni dim je počeo ispunjavati predvorje.
Upravitelj je došao. „Što radite?“
„Krivo sam izlio. Nije označeno.“
Kaže on, „U prozirnim su posudama.“
„Zar ne vidiš razliku?“ Kaže on, „Sigurno se to stalno događa.“
Kaže, „Radim ovdje cijeli život i nikad ovo nisam vidio.“
Bacili su pekač za vafle.
Moraju to učiniti. Gotovo je.
Sad nema vafla. Otišli smo od, „jedva čekam vafl“
do „stoji naopačke u kanti za smeće.“
Onda se okrenuo i pogledao,
a iza njega stoji red ljudi s tanjurićima.
I svi su tužni.
Čuo sam nekoga otraga, „Namjestio sam alarm zbog ovoga.“
Dvojica su bili bosi. „Utrčao sam bos u dizalo.“
„Mislio sam da ću ih propustiti.“
Moji su roditelji u 60-ima.
Kad vam roditelji dođu u šezdesete,
shvatite, „Dobro. Sad sam ja odgovoran za ovu obitelj.“
Znate?
Oni ne odustaju.
Samo počnu raditi stvari na koje pomisliš, „Ne znam.“
Neki dan smo išli u trgovinu. Hodamo natrag prema autu.
Bili smo sat vremena u trgovini. Vraćamo se…
A vrata s vozačke strane su širom otvorena.
Tata je vozio,
otvorio vrata da izađe i samo je nastavio hodati.
Vozi već 50 godina.
Znam da auti postaju sve luđi,
ali jedna stvar je već 50 godina ista,
a to je da moraš otvoriti i zatvoriti vrata.
Tata je odjenuo mamine hlače na pogreb.
Tog sam dana pomislio, „Ne možemo ga više slušati.“
Znate?
„Moramo po njega. On ne kuži što se događa.“
To obično krene kad počnete slaviti blagdane kod svoje kuće
umjesto kod roditelja. Tada to krene.
Kad smo počeli s tim, moji su se prebacili u dvosobnu kuću.
I dalje žele slaviti Dan zahvalnosti kod sebe, ali nemaju mjesta za nas.
Nas je dvadesetak.
To je kao da netko s faksa kaže, „Želiš slaviti Božić u mojoj sobi?“
Tu je stol za četvero,
a onda moraju postaviti niz noćnih ormarića
niz cijeli hodnik.
Sjediš na stepenicama. Djeca su morala jesti u autu.
„Vrati se u auto. Ne možeš jesti unutra.“
Mama nije imala kečap.
Rekoh, „Svi imaju kečap. Samo ga dobiješ u kući.“
Da odem kod nekog alkoholičara, imao bi kečap.
Obitelj bi mu otišla, ali imao bi kečap.
Rekao bi, „Nisam toliko zabrazdio.“
Odrastao sam u '80-ima i '90-ima.
Bio sam dijete u '80-ima i '90-ima.
Djeca su tada brzo znala biti oteta.
Gle, ne želim reći da smo bili poželjniji.
Više smo bili vani pa je bilo više prilika, znate?
I lakše nas je bilo ubaciti u kombi.
Nije bilo teško.
Roditelji su tada gledali televiziju i to bi ih uplašilo.
Danas je sve krimi emisija.
Sve što gledate je krimi, podcasti su krimi, filmovi su krimi. Toliko je toga.
Ali tada je bilo malo kanala,
i te su emisije bilo veoma moćne.
Moji su roditelji gledali emisiju Spas 911,
gdje bi rekonstruirali zločine,
i bilo je moćno.
Gledao sam Spas 911 tri sekunde.
Prolazio sam kroz dnevnu sobu,
moji starci su to gledali, tip je imao skijašku masku,
žena spava i noge joj vire, i on joj počne trljati stopalo.
To je sve što sam vidio. Otišao sam dalje.
Ne znam što je još bilo,
ali znam da više nikad nisam spavao tako da mi noge vire van,
jer sam to slučajno vidio prije 30 godina.
Stopala mi se jako zagriju i stvarno ih želim otkriti.
Već 30 godina, svake večeri to pokušam,
a onda mi se u glavi pojavi ta slika, i brzo ih vratim natrag.
Budem u hotelu kao, „Ne može doći tu, sve je zaključano.“
A onda si mislim, „Na to je i čekao.“
„Vjerojatno je već ovdje.“
Mislim da su mi roditelji gledali Spas 911 kad je nestalo neko dijete,
pa su se uplašili.
Shvatili su to kao, „Gle, otet će vas.“
„Ne možemo tu ništa. Tako će biti.“
I htjeli su da budemo spremni.
Umjesto da nas nauče samoobrani,
daju nam pištolj, ne znam, nešto.
Znate kako uvijek dijele letke ako neko dijete nestane?
Oni su bili kao, „Pripremimo taj letak.“
„To ćemo učiniti.“
Ako dijete nestane, uvijek imaju letak.
Stavili su sliku klinca i informacije ispod,
visinu, težinu, boju očiju, to sve.
Umjesto da naprave letak, nama su dali
da napišemo na papir
naše ime, visinu, težinu, boju očiju,
a onda smo držali to uza zid
i oni bi nas uslikali.
Dakle, na slici držimo svoje podatke.
Rekli su, „Kad policajci budu htjeli letak,
mi ćemo reći, ‘Čekali smo na ovaj trenutak.’“
„‘Već imamo jedan.’ To ćemo dati policiji.“
Da su nas oteli, moji bi roditelji bili u zatvoru.
Nitko ti neće vjerovati da si unaprijed to slikao.
Rekli bi, „Samo nam recite gdje su djeca.“
„To bi bilo najlakše učiniti. Nikad nisam ovo vidio.“
Morali su to isprintati u Walmartu. Nisi to mogao kod kuće.
Morao si pokazati ljudima da si lud.
Ušli smo u Walmart. Tip je vjerojatno rekao,
„Mogu li malo popričati s vašom djecom?“
I ja sam u braku.
Supruga i ja smo upravo proslavili 14. godišnjicu braka.
I… Hvala vam.
Zajedno smo 20 godina,
i upoznao sam je prije nego sam počeo s komedijom.
Oboje smo radili u Applebee's-u.
Još uvijek smo obožavatelji Applebee's-a. Čekajte.
Samo da… Čini mi se… Da, ovaj je dobar.
Koliko… Ne rade li svi isti posao?
Znate…
Ne bi li rekli, „Ja sam već tu pa ne moraš dolaziti.“ Znate?
To bi trebali učiniti. Trebali bi više razgovarati.
„Ovdje sam.“ A on kaže, „Dobro, nisam znao.“
Kaže, „Da, nemoj onda ići. Ja ću ostati tu, a ti tamo.“
„To nam je najvažnije. Da možemo ostati ovdje.“
Dobro. I, supruga i ja smo se upoznali u Applebee's-u.
Prije nego sam počeo s komedijom.
Ja sam bio domaćin, a ona konobarica.
Netko ju je nedavno pitao,
„Jesi li ikada mislila kad ste počeli hodati
da će vam životi postati ovakvi?“
Kaže ona, „Tada je bio domaćin,
i mislila sam da nije dovoljno pametan za konobara.“
Tako da…
Malo smo nadmašili očekivanja. Znate?
Rekao sam joj da želim biti konobar.
Kaže ona, „Samo sanjaj.“
„Ako se potrudiš, možda zapamtiš jelovnik.“
Ja i žena… Dakle, ja sam sanjar od nas dvoje.
U braku je uvijek jedan sanjar.
„Novac nije stvaran. Zabavljajmo se koliko možemo.“
A onaj drugi mrzi zabavu.
Tako se sklapa brak.
Ne možeš imati dva sanjara, bit ćeš beskućnik.
Treba ti netko tko hoda okolo,
„Zabava? Moram to zaustaviti.“
„Zabavljaš se? Prestani. Klima je uključena? Isključi je.“
Oženio sam svog tatu.
Zbog tate sam mislio da klima košta 100 000 dolara dnevno.
Mislio sam da će auto eksplodirati ako upališ klimu u vožnji.
Odmah bi ostao bez goriva.
„Netko je upalio klimu?“
I moja je žena uvijek tu negdje. Uvijek osjećam da je blizu…
Pogotovo kod kuće. Kao da sam oženio mačku.
„Uvijek me pratiš.“
Odem u kupaonicu, a ona, „Obojit ću vrata
dok si ti unutra.“
„Ne možeš to kasnije?“ „Ne, imala sam vremena i prije.“
„Ali čekala sam da ti uđeš da počnem.“
Ako jedem nešto što ona ne odobrava, samo se pojavi.
Pokušam se prikrasti.
Mogao bih jesti Oreo kekse u potkrovlju u tri ujutro
i kladim se da bi se upalilo svjetlo
i ona bi rekla, „Što radiš tu?“
Ako bih je pitao, „A što ti radiš tu?“
Rekla bi, „U ovo vrijeme uvijek budem na tavanu.“
Stavila mi je Life360 na mobitel.
Mogu vas pratiti čak i kad vam nisu blizu. Možda ni ne znate da imate to na mobitelu.
To je gore od vlade.
Radije bih da me vlada prati nego ona.
Nazove me, „Zašto si u Krispy Kreme-u?“
Rekoh, „Gle, neću ovako živjeti.“
Ako želim krafne, neću ostaviti mobitel u teretani
i platiti krafne gotovinom.
Učinio sam to, ali neću svaki put.
Ne daj Bože da odem u trgovinu za koju ima kupon.
Idem na parkiralištu, nazove me,
„Ne kupuj ništa. Imam kupon.“
„Misliš da ću doći kući po njega?“
„Misliš da će se to dogoditi?“
„Pokušat ću platiti još više, sad kad si me nazvala.“
„Ne znam dopuštaju li to,
ali pokušat ću povisiti cijenu paste za zube.”
„Bolje se nadaj da neće htjeti zaokružiti cifru.“
Ja mrzim kupone, a ona je ovisna o njima.
Ne da mi… „Imam ja kupon.“ Osjećam se tako glupo.
Kupujem dezodorans kao,
„Nemam potpuni iznos,
ali imam kupon.“
„Nadam se da ću jednog dana moći platiti punu cijenu.“
„Štedimo koliko možemo.“
Jedna od naših najboljih svađa…
Mislim, nije bila dobra, nego smiješna.
Bila je oko izraza „u jednom potezu.“
Samo oko tog izraza.
Moja supruga i ja…
Čekajte… Ovaj je zadnji. Čujem ga u pozadini.
Čujete ga izdaleka,
a onda ode u onom smjeru.
Ne zvuči li kao da ide u drugom smjeru?
Svi su kao, „Ni ne čujemo ga,“ a ja ovdje samo…
Proganjat će me to.
Kad budemo nastupali u zatvorenom,
reći ću, „Čujete helikopter?“ A vi, „U zgradi?“
„Da, čuju li ga svi?“
„Stišajte se svi. Je li to helikopter?“
Dobro.
Posvađali smo se oko izraza „u jednom potezu.“
Samo oko toga.
Ako ste friško vjenčani, to vam nema smisla.
U pravu ste. To je svađa za dvoznamenkaste brakove.
Tad ste se već svađali oko suđa
i odlaganja odjeće.
Sada vas pokušaju mentalno slomiti.
Uhvate vas u pravo vrijeme
i pošalju preko ruba.
Žena je htjela posjetiti roditelje za vikend,
a roditelji su joj rastavljeni, što najteže pada meni, iskreno.
Ljudi ne pričaju o tome kad se oženiš za rastavu.
Rastali su se zbog nje, a ne mene. Zašto ja moram obilaziti 50 kuća?
Pa…
Rekla je, „Želim ih posjetiti u jednom potezu.“
Nikad nisam čuo moju ženu da koristi taj izraz.
U 20 godina, nikad to nije rekla.
Kao da joj je netko tog dana rekao, „Trebala bi govoriti ‘u jednom potezu.’“
Kaže, „Sad ću nazvati muža.“
„Savršeno, reci mu to 40 ili 50 puta.“
Zove i kaže, „Želim posjetiti roditelje u jednom potezu.“
Kažem, „Hajdemo to u jednom potezu.“ A ona, „Želim to u jednom potezu.“„
„Potegnimo to, ja sam za.“
Stalno je ponavljala, „u jednom potezu.“
A onda je počela opisivati to jednopotezno putovanje.
„Ići ćemo kod mame, pa kući, pa kod tate.“
I tako ja čekam, a ona ništa ne govori.
Rekoh, „To nije ‘u jednom potezu.’“
Umjesto da kaže da je u krivu,
ona kaže, „Znam ja što to znači.“
Rekoh, „Stvarno? Ne zvuči tako.“
„Imamo isto prezime.“
„Ne mogu te pustiti da okolo tako koristiš taj izraz.“
„Što znači ‘dvije muhe jednim udarcem?’“
„Prođimo ih sve. Ne znam znaš li ih.“
Poklopila mi je.
Dođem kući. Znate kako je kad dođete kući nakon svađe.
„Dobro, koliko traje ova svađa? Traje li još?“
„Je li gotovo? Ne znam.“ Moram to ispitati.
Nikad ne koristi riječ „oprosti“. Volio bih je čuti.
Za tu riječ definitivno ne zna što znači.
Ja je stalno koristim. Hodam po kući s vrećicom isprika
i samo ih dijelim.
Pokušao sam joj ih dati malo. „Želiš ih nositi?“
Kaže, „Nemam džepove. Ne treba.“
Nismo razgovarali cijelu noć. Sjedili smo tamo…
Gledamo televiziju i jedemo.
Kažem ja, „Znaš da ti je mama luda?“
Kaže ona, „Jesi napisala zadaću? Ne želiš biti glupa kao tata.“
A naša kći kaže, „Jeste li vi luđaci?“
Ležao sam na kauču,
a žena me došla poljubiti za laku noć,
i onda je otišla u krevet. I to je to.
Znate? Valjda je to bilo njezino „oprosti,“
ali nije ga rekla.
Ležao sam tamo i razmišljao.
Što si duže u braku, naučiš da ponekad moraš pustiti stvari na miru. Koga briga?
Idućeg jutra i dalje želim razgovarati o tome,
jer nismo razgovarali cijelu noć.
Dođem do nje i kažem, „Gle, moram ti reći,
to ne znači ono što misliš.“
I onda je krenula prava svađa.
Ali osjećao sam se dobro jer sam razmišljao cijelu noć.
„Možeš dobiti ovu, čovječe. Spomeni to opet.“
„Više joj se ne pokušavam svidjeti. Želim pobijediti u svađi. Umrijet ćemo zajedno.“
Skoro sam je probudio iz sna, toliko sam bio uzbuđen.
Skoro sam je prodrmao, „To ne znači ono što misliš.“
Naš je brak skoro završio „u jednom potezu.“
Ljudi, hvala vam što ste došli.
Zaista to cijenim.
-Ne znaš tko je Tonya Harding? -Ne znam Tonyu. Ne.
Svi to znaju, svi ljubitelji sporta.
Ne znaš tko je Tonya Harding?
Nitko ne zna Tonyu Harding!
Ne mogu vjerovati da to ne znaš.
Najveći sam ljubitelj sporta.
Ako ja ne znam, nitko to ne zna.
Ako spomeneš Tonyu Harding i Nancy Kerrigan,
mislim da će 80 % Amerike znati tko su.
Ni 80 % autobusa to ne zna!
Jedna je bila prva, a jedna druga?
Ma daj!
Uvjerio sam Nica da ne znam tko su Nancy Kerrigan i Tonya Harding.
Nic saznaje da znam tko su one,
upravo sada s vama.
Nikad mu nisam rekao.
Naravno da znam tko su.
Govoriš, „Ovo je prvi put da to čuje,“
a ja si mislim, „I je prvi put!“
Samo se udaram u glavu.
-Bilo je sjajno. -Ma daj!
Prijevod titlova: Mia Gašparović