Downloaded from YTS.MX
‫- ספיישל קומדיה מקורי של NETFLIX -‬
Official YIFY movies site: YTS.MX
‫היה ממש כיף, אבא.‬
‫רכבת על סוסים?‬ ‫-כן.‬
‫היה ממש טוב היום, כי רכבתי עליה.‬ ‫-טוב.‬
‫טוב, הרפר, אני מתחיל במופע.‬
‫תהיה מצחיק.‬ ‫-תהיה מצחיק.‬
‫אני אוהב אתכן.‬ ‫-אנחנו אוהבות אותך.‬
‫וכעת, קבלו את אבא שלי, נייט ברגצי!‬
‫טוב. זהו זה.‬
‫איזה כיף, מה?‬
‫זה… כן.‬
‫כלומר, תשמעו, שנת 2020‬ ‫הייתה השנה האהובה עליי.‬
‫מבין כל השנים, זו הייתה הטובה ביותר.‬
‫כלומר… אתם יודעים, יש חייזרים.‬
‫אומרים שיש עב"מים.‬
‫ולאף אחד לא אכפת. זה…‬
‫איזו שנה אתה עובר, אם אתה מגניב פנימה…‬
‫"היי, כולם", בחדשות.‬ ‫בסוף החדשות אומרים, "יש עב"מים".‬
‫אתה אומר, "יש להם קורונה?"‬ ‫ואתה אומר, "לא…‬
‫"לא יודע, הם מסרבים להיבדק". אבל…‬
‫סיפרתי לאשתי, אמרתי, "אומרים שיש עב"מים",‬
‫והיא חזרה לענייניה, כלומר, רק…‬
‫ייתכן שתגידו עכשיו, "לא שמעתי על זה".‬ ‫זו הנקודה.‬
‫שנת 2020 הייתה מדהימה עד כדי כך.‬
‫אני גם מרגיש שזו השנה‬ ‫להבין את מצב החברים שלך.‬
‫כדאי לך להיות באמצע, לדעתי.‬
‫ויש לי חברים שמתקלחים עם מסכה,‬
‫והם ישנים עם מסכה,‬
‫כי יש להם אוגר, ולאוגר בטח יש קורונה,‬
‫והם גרים לבד, רק הם והאוגר.‬
‫יש לי גם חברים,‬ ‫שלא נראה לי שהם שמעו על הקורונה.‬
‫אני…‬
‫נראה שמישהו אמר להם לנסות להידבק,‬ ‫ככה הם חיים.‬
‫יש לי הרבה חברים שאומרים שהם כבר נדבקו.‬
‫הם אומרים, "היה לי חום".‬
‫"בפברואר היה לי חום במשך כמה שעות,‬ ‫אז כנראה נדבקתי".‬
‫חבר שלי אמר שהוא נדבק ב-2015. הוא…‬
‫הוא משוכנע. "נדבקתי ב-2015.‬
‫הייתי הראשון וזה לא נתפס כמו עכשיו, אבל…"‬
‫אספר לכם על משהו שנעלם לנצח,‬
‫שיעול בציבור.‬
‫זה נגמר. כלומר…‬
‫אם תשתה מים בצורה לא נכונה במסעדה,‬
‫פשוט תצעד לכביש סואן.‬
‫המסעדה כולה תעצור.‬ ‫חבריך לשולחן יגידו, "תסתלק מכאן".‬
‫ומי ייפגע מהאיסור להשתעל בציבור?‬ ‫ההורים שלי.‬
‫באמת, זה אחד הדברים שהם הכי אוהבים לעשות.‬
‫להשתעל בציבור.‬
‫הם מתים על זה. זה כל מה שהם עושים.‬
‫הם משתעלים בכל מקום. אבא שלי נחנק כל הזמן.‬
‫תמיד… אם הוא לא נחנק, אנחנו מודאגים.‬
‫הוא נחנק כל הזמן. אנחנו במסעדה,‬
‫ואומרים, "אבא שלך בסדר"?‬ ‫אני אומר, "אני אפילו לא… כן, זה הקטע שלו".‬
‫נסעתי ברחבי הארץ בתקופת הקורונה,‬
‫וראיתי… תראו, במרכז הארץ המצב טוב.‬
‫הייתי במרוץ מכוניות.‬ ‫כולם במסכות, הם עושים מה שצריך.‬
‫הרבה אנשים עושים את זה. אנו מנסים.‬ ‫הרבה דברים… אנו מודדים חום.‬
‫הלכתי ל"בופאלו ויילד וינגס" ומדדו לי חום.‬
‫אתם אומרים שהנער ההוא לא יודע מה הוא עושה?‬ ‫זה מה שאתם…?‬
‫הוא לומד רפואה. ככה מתחילים.‬
‫הוא מודד חום ואומר, "שבע מעלות, סבבה".‬
‫כן, אתה בערך 30 מעלות מהבעיה.‬
‫אז אני לא יודע. וזה אפילו לא מדאיג אותם.‬
‫הם אומרים, "13 מעלות".‬ ‫אתה אומר, "אני מת, אחי. זה לא טוב".‬
‫שאלתי, "זה בכלל עובד?"‬
‫הוא אמר, "לא יודע. זה מצפצף והם נכנסים".‬ ‫אני…‬
‫אני נשבע שנער אחד אמר "ביפ".‬
‫הצפצוף לא עבד, אז הוא אמר "ביפ" ואמרתי…‬
‫"זה היה…?" והוא אמר, "אתה בסדר".‬
‫הסתדרתי לא רע בקורונה,‬
‫אני… כי נראה לי שאפשר…‬
‫ירדתי במשקל בקורונה. יש שתי אפשרויות.‬
‫אם רצית לעלות במשקל, זה הזמן שלך.‬
‫כלומר, זה מקובל על כולם.‬
‫אפשר לעשות את זה,‬ ‫אבל אני עשיתי את זה עד הקורונה.‬
‫תמיד חייתי לפי הכלל הזה.‬
‫אז בקורונה החלטתי לעצור.‬
‫והשכן שלי התחיל להתאמן בחניה שלו.‬
‫הוא אמר, "בוא נתאמן בחניה שלי". אתה יודע,‬
‫קשה למצוא תירוצים בקורונה.‬ ‫אתה אומר, "אני ממש עסוק, אני רק…‬
‫לא יכול, אני נורא עסוק היום".‬
‫והוא פשוט מתעמל שם.‬
‫אז הצטרפתי אליו, היה לו מאמן.‬
‫אני לא אוהב להתאמן, מעולם לא התאמנתי.‬
‫אמרתי שאני רוצה לאמן את פלג הגוף העליון.‬
‫הם אמרו, "טוב, אולי נעשה רגליים מדי יום?"‬
‫עושים רק רגליים.‬
‫אני חושב שזו קונספירציה של מאמני כושר,‬
‫אף פעם לא מאמנים את פלג הגוף העליון.‬
‫וכשעושים את זה… שאלתי אותו,‬ ‫"זה פלג גוף עליון?"‬
‫הוא אמר, "כן".‬ ‫אמרתי, "כן? כי אני מתכופף די הרבה".‬
‫התזונה שלי היא הבעיה העיקרית.‬
‫אני אוכל כמו ילד.‬
‫אני אוכל… זה לא טוב.‬
‫הוא אמר, "בוא נעבור על מה שאכלת‬ ‫בארוחת הבוקר.‬
‫התזונה שלך לאורך היום. נעבור על אתמול".‬
‫חשבתי, "אתמול זה לא דוגמה טובה.‬
‫בוא נבחר ביום אחר".‬
‫הוא אמר, "נעבור על אתמול".‬ ‫אמרתי, "טוב. אכלתי דונאטס בבוקר".‬
‫הוא אמר, "טוב. הגישו לך, או משהו?"‬
‫אמרתי, "לא, נהגתי. נסעתי אליהן".‬
‫"נסעתי אליהן". הוא אמר, "זה בדרך שלך?"‬ ‫אמרתי, "לא. איחרתי בגלל זה".‬
‫הוא אמר, "מה לגבי נשנושים בלילה?"‬ ‫אמרתי, "אכלתי סוכריות גומי אמש".‬
‫הוא אמר, "צפית בסרט?"‬ ‫אמרתי, "לא, רק טלוויזיה רגילה", ו…‬
‫הוא אמר, "חפיסה לילדים?"‬
‫אמרתי, "לא. זו הייתה שקית גדולה.‬
‫אם לא היה עליה כיתוב,‬ ‫אפשר היה לחשוב שזו שקית רגילה.‬
‫אני תמיד מתקשה להירדם.‬
‫ואני נשבע, כל רופא…‬
‫אני אוכל סוכריות גומי ושותה משקאות מוגזים‬
‫ואומר, "מה קורה לי? אני לא יכול…‬
‫אחי, בלילה המוח שלי לא עוצר".‬
‫ואומרים לי, "כן,‬ ‫לא אוכלים סוכריות גומי במיטה.‬
‫אולי זו הבעיה".‬
‫נסענו להמון מקומות.‬
‫עשיתי מופעי דרייב־אין, איזה כיף.‬
‫אני אוהב לצאת למסע הופעות.‬
‫אני זוכר שפעם אחת הייתי בלוס אנג'לס,‬
‫ולמחרת הייתי אמור לנסוע‬ ‫ל"סאות' ביי סאות'ווסט" באוסטין, טקסס.‬
‫הייתה לי טיסה בשעה מוקדמת.‬
‫בלילה לפני כן אמרתי, "תהיה נורמלי,‬ ‫תישן כמו בן אדם".‬
‫לבסוף יצאתי לבלות וזו הייתה בעיה.‬
‫התעוררתי למחרת, הטיסה שלי כבר יצאה.‬
‫פספסתי אותה. זה לא שהיא עומדת לצאת,‬
‫היא באוסטין, טקסס.‬
‫הם כבר עושים צ'ק אין במלון.‬
‫אז גיששתי לטלפון שלי כדי לקבוע טיסה אחרת,‬
‫ואיבדתי את הטלפון שלי בליל אמש.‬
‫עכשיו אין לי טלפון.‬
‫נאלצתי לקנות כרטיס בדלפק, כמו בשנות ה-50.‬
‫וכשאתה ניגש לדלפק,‬
‫הם לא מצפים ממך לקנות כרטיס ככה.‬
‫הגעתי לשם והם אמרו, "טוב".‬
‫אמרתי, "כרטיס אחד לאוסטין, טקסס, בבקשה".‬
‫הם אמרו, "טוב, לך לקנות אותו‬ ‫ותפסיק להיות מוזר".‬
‫אמרתי, "לא, אתן לכם המחאה על כרטיס אחד…‬
‫לאוסטין, טקסס".‬
‫לא הייתה להם טיסה,‬ ‫אז עשיתי את זה בכל טרמינל.‬
‫המשכתי ככה. "כרטיס אחד‬ ‫לאוסטין, טקסס, בבקשה".‬
‫לבסוף מצאתי טיסה, אבל הפקידה‬ ‫מעולם לא מכרה כרטיס ככה.‬
‫היא אמרה, "אני עובדת פה עשר שנים‬ ‫ואף אחד לא עשה את זה".‬
‫היא לא ידעה איך לעשות את זה‬ ‫והיא קראה לאישה הכי זקנה שראיתי.‬
‫אני חושב שהיא נמצאת שם רק מהסיבה הזו.‬
‫היא הביאה מכונת אשראי ישנה שמשכפלים,‬
‫והיא אמרה, "בסדר, זה ממש כיף בשבילי".‬
‫מוזר להיות בלי טלפון, לכולם יש טלפון.‬
‫הסתובבתי בשדה התעופה.‬ ‫אין לך אותו ואתה פשוט נועץ מבטים.‬
‫חיכינו בתור,‬
‫אתה מסתכל קדימה ואנשים פשוט…‬
‫"אחי, מה קרה לך?" אנשים רגילים. "אני…"‬
‫"איפה הטלפון שלך?"‬ ‫"אין לי אותו.‬
‫אדבר איתך, אם תדבר איתי. אשמח לפטפט קצת".‬
‫חשבתי שבדיקת האבטחה תעבור מהר,‬
‫אבל התעכבתי בגלל הבחור לפניי, ו…‬
‫הוא עבר בגלאי המתכות והוא צפצף.‬
‫שאלו אותו, "יש עליך משהו ממתכת?"‬
‫הוא אמר, "המפתחות שלי עליי".‬
‫חשבנו שהוא יגיד שזו הברך או הירך שלו, רק…‬
‫לזקנים יש הרבה מתכת בתוכם.‬
‫והוא אמר, "מפתחות? אולי זו הבעיה?"‬
‫אמרנו, "זו התשובה המובילה ב'פמילי פיוד',‬
‫על מה שמפעיל גלאי מתכות. מפתחות".‬
‫אמרתי לו, "תראה, בוא ננסה איתם ובלעדיהם,‬
‫"אשמח לדעת. אולי שיקרו לנו לגבי המפתחות".‬
‫אז עשיתי מופעים במתחמי דרייב־אין.‬
‫החבר שלי, ניק נוביקי, היה איתי.‬
‫ניק הוא נמוך־קומה, בחור משעשע.‬ ‫נכנסנו לקומדיה ביחד.‬
‫כיף להיות חבר של ניק.‬
‫קל לעבוד עליו.‬
‫פעם היינו בבית קפה,‬ ‫ובחור ישב לידנו עם כלב האסקי ענק.‬
‫ניק אמר, "אתה חושב שזה זאב?"‬
‫ואמרתי, "כן, אני בהחלט חושב שזה זאב.‬
‫העבירו חוק שאם אתה תופס זאב,‬ ‫מותר לגדל אותו כחיית מחמד".‬
‫הוא אמר, "לשאול אותו על זה?"‬
‫אמרתי, "בהחלט. הוא רוצה לדבר על זה,‬
‫לכן הוא הביא לפה זאב".‬
‫הסתכלתי עליו ניגש אליו ואומר,‬ ‫"סליחה, זה זאב?"‬
‫הבחור לא ממש ידע מה לענות,‬
‫הוא אמר, "מה?‬
‫אתה חושב שהבאתי זאב פראי לבית קפה?‬
‫והזאב פשוט רגוע ולא מתחרפן עכשיו?"‬
‫נסענו באוטובוס ביחד למופעי הדרייב־אין‬ ‫ושכנעתי את ניק,‬
‫שאני לא יודע מי הן‬ ‫ננסי קריגן וטוניה הרדינג.‬
‫ניק מגלה שאני יודע מי אלו.‬
‫הוא מגלה עכשיו, איתכם.‬
‫מעולם לא אמרתי לו.‬
‫אני בהחלט יודע מי הן.‬
‫ניק תמיד משתמש באזכורי ספורט משנות ה-90.‬
‫הוא מאזכר רק לשנות ה-90.‬
‫אז הוא דיבר על ננסי קריגן וטוניה הרדינג‬
‫ואמרתי, "מי אלו?"‬ ‫הוא אמר, "מה? אתה לא יודע מי הן?"‬
‫אמרתי, "לא נראה לי שמישהו יודע מי אלו".‬
‫הוא אמר, "זה סיפור ענק,‬ ‫החלקה על הקרח, כמו תקיפת מאפיה".‬
‫אמרתי, "לא שמעתי על זה, אחי.‬ ‫אתה לא חושב שהייתי שומע?‬
‫כלומר, אף אחד לא יודע את זה".‬
‫הוא יצא מדעתו. אמרתי,‬
‫"זה צריך להיות בטלוויזיה, אם זה כזה טוב".‬ ‫הוא אמר, "זה היה!"‬
‫מישהו אמר, "שיעשו על זה סרט".‬ ‫הוא אמר, "יש סרט!" והתחרפן.‬
‫אחת המתיחות האהובות עליי הייתה…‬
‫זה היה מזמן. הלכנו לבית של חבר,‬
‫וזו עליה של ארבע קומות במדרגות.‬
‫אז עלינו ארבע קומות,‬
‫מן הסתם אני הולך מהר מניק.‬ ‫פעם נהגתי לחכות לו,‬
‫אבל אנחנו חברים זמן רב מדי ונמאס לי.‬
‫אנחנו כמו זוג זקנים נשואים, אני פשוט נעלם.‬
‫ידעתי לאן ללכת וידעתי שהוא לא יודע.‬
‫אז נטשתי אותו ונכנסתי לדירה של החבר.‬
‫אמרתי, "ניק לא יודע איפה אתה גר.‬ ‫אז זה משעשע, אתה יודע.‬
‫בוא נראה מה יקרה".‬
‫שלושים דקות חולפות.‬
‫ניק סוף־סוף נכנס לדירה‬ ‫ושאלתי אותו, "איפה היית?"‬
‫הוא אמר, "לא ידעתי לאן ללכת".‬
‫אמרתי, "אני יודע.‬
‫נעלמת לזמן רב. חזרת החוצה?"‬
‫הוא אמר, "לא, הייתי בדירה‬ ‫של מישהו אחר עד עכשיו".‬
‫הוא נכנס לדירה… הוא ניסה לפתוח ידיות.‬
‫דלת נפתחה, הוא נכנס,‬ ‫אמר "אני עם נייט" והתיישב על הספה.‬
‫הוא הגיע עד לשם.‬
‫חשבו איפה הספה שלכם, הוא נכנס עד לשם.‬
‫הוא נכנס בביטחון עצמי,‬ ‫עד שהם חשבו שהם בטח מכירים איזה נייט.‬
‫היה כיף להופיע בדרייב־אין.‬
‫זה היה… אתה מופיע במתחם דרייב־אין.‬
‫קשה כשאנשים הולכים מוקדם,‬ ‫אם המופע לא מוצא חן בעיניהם.‬
‫פנסי המכונית שלהם מאירים את פרצופך.‬
‫והוא פשוט… דופק רברס.‬
‫אתה אומר, "טוב, הוא הלך".‬
‫עשיתי מופע אחד בזום.‬
‫זה היה פשוט… רואים את הפרצוף שלך,‬
‫ולפני שהתחלנו שמעתי מישהי אומרת,‬
‫"לא יודעת, איזה מופע קומי מטומטם".‬ ‫זה היה רק…‬
‫מה זה? מה היא אמרה?‬
‫רק מסוקים כל היום. זה מופע בחוץ.‬
‫הספיישל הבא יהיה בשדה התעופה. יהיה כיף.‬
‫אני מת לחזור לימים של פעם, ורק…‬
‫לפשל בתוך בניין.‬ ‫זה מה שאני רוצה, אתם מבינים?‬
‫כי אחד המופעים הגרועים שהיו לי…‬
‫קומיקאים מופיעים באירועי חברות,‬
‫והופעתי באירוע חברה בטמפה, פלורידה.‬
‫זה היה לאיזה בחור, הוא מנהל‬ ‫את החשמל בטמפה, או משהו.‬
‫אני לא יודע מה אנשים עושים,‬ ‫אבל הוא המציא את החשמל בפלורידה. אז…‬
‫כן, הוא ממש מצליח. ו…‬
‫הוא היה בחור נחמד מאוד, נדיב מאוד.‬
‫מבין כל העובדים שלו,‬ ‫הוא הגריל שתי מכוניות.‬
‫הוא חילק טלוויזיות, אייפדים,‬
‫באמת, מתנות בשווי 100 אלף דולר,‬
‫הוא העניק לעובדים שלו. מאוד נחמד.‬
‫אני הייתי אחת המתנות שהוא העניק.‬
‫באמצע חלוקת הדברים הוא עצר ואמר, "טוב.‬
‫יש לי הפתעה גדולה.‬
‫לא יאמן ששכנענו אותו לבוא הנה",‬ ‫ומציג אותי. כאילו,‬
‫אף אחד מהם לא שמע עליי בכלל.‬
‫כולם מסתכלים עליי,‬ ‫"הוא יופיע אפילו בבית שלי. מי זה?"‬
‫אני מתחיל במופע שלי.‬
‫אני עושה שעה, איש לא צוחק.‬
‫שום דבר. ואני לא עושה בדיחות חדשות,‬ ‫אלא את מיטב הלהיטים שלי.‬
‫סיפרתי את סיפור "אייס־קפה עם חלב"‬ ‫שלוש פעמים. אני…‬
‫רק…‬
‫סיפרתי שוב ושוב.‬ ‫"אספר עוד פעם, לא נראה לי שהקשבתם".‬
‫אנשים הלכו.‬ ‫הבחור שהסיע אותי שאל מישהו שיצא,‬
‫הוא אמר, "הקומיקאי סיים?"‬ ‫הבחור אמר, "אין לי מושג על מה אתה מדבר.‬
‫מישהו נואם שם כרגע, אז אולי אחריו".‬
‫אלוהים.‬ ‫-אז סיימנו והבחור עולה.‬
‫נאלצתי לדבר איתו. אמרתי, "אני מצטער.‬
‫פעם ידעתי לעשות קומדיה.‬
‫ואיבדתי את זה. זה נגמר".‬
‫הוא היה נחמד ואמר,‬ ‫"לא, זה בסדר. זו לא אשמתך".‬
‫אמרתי, "לא יודע איך זה אפשרי".‬
‫הוא אמר, "כשהיית על הבמה,‬
‫נזכרתי שרוב העובדים שלי‬ ‫אינם דוברי אנגלית".‬
‫אמרתי, "טוב. זה מסביר את זה. נכון?‬
‫אולי אל תיקח קומיקאי שדובר אנגלית בלבד".‬
‫בלי אף אזהרה מראש.‬
‫לא שיכולתי לשנות משהו, אבל היה נחמד לדעת,‬ ‫אתם יודעים.‬
‫אז יש לי בת, ו…‬
‫לבתי קוראים הרפר.‬
‫הרבה אנשים שואלים, "קראת לה ע"ש הרפר לי,‬ ‫המחברת של 'אל תיגע בזמיר'?"‬
‫ואתם יודעים, לא חשבתי על אף סופרת‬ ‫אפילו פעם בחיי, אז…‬
‫זה לא עלה בדעתי.‬
‫שמי השני הוא "לי", ולא חשבתי על זה.‬
‫אני אוהב שיש לי ילדה, אנחנו…‬ ‫אני אוהב בכי של ילדים. זה תמים.‬
‫אני אוהב את התמימות.‬ ‫הם בוכים על תווית בחולצה.‬
‫הם מתייפחים. הם לא… זה מוזר.‬
‫אתה רואה ושואל, "ביתך עולה באש?"‬
‫מעולם לא ראיתי מישהו בוכה כך, ובלי סיבה.‬
‫היא באייפד הרבה. זה החלק הקשה,‬
‫צריך לנתק את הילדים,‬ ‫לא צריך טכנולוגיה כל הזמן.‬
‫היא יושבת עם האייפד שלה,‬
‫היא רוצה להיות "יוטיוברית".‬ ‫כקומיקאי, זה מרתיח אותי.‬
‫היא צופה בסרטונים של ילדים‬ ‫וכעת עושה סרטונים משלה.‬
‫היא יושבת שם ואומרת,‬
‫"היי, חבר'ה, מה קורה?‬
‫לחצו על הקישורים, הירשמו, השאירו תגובה".‬
‫זה לא נמצא בשום מקום מלבד הטלפון שלי.‬ ‫יש לי 90 שעות כאלו. זה לא ביוטיוב.‬
‫אני ואימה המנויים היחידים.‬
‫היא צופה בילדים שמשחקים בצעצועים.‬
‫זה מה שמטורף.‬
‫זו לא תוכנית,‬ ‫לא אכפת לי שהיא תצפה בתוכנית.‬
‫היא צופה בילד שאומר, "היי,‬
‫אין לך צעצוע כזה. לי יש.‬ ‫רוצה לראות אותי פותח אותו?"‬
‫יש לו חמישה מיליארד צפיות.‬
‫נראה שאנחנו לא קונים לה כלום‬ ‫ורק מראים לה.‬
‫"תצפי בילד נהנה, אבל לא תיהני בבית הזה".‬
‫אנחנו יוצאים לבלות איתה,‬ ‫לקחתי אותה ל"צ'אק אי צ'יז" כל הזמן.‬
‫אפשר ללכת לשם. הייתה שם קורונה ב-1984.‬
‫אז יש… כן.‬
‫הנגיף לא שורד שם, זה מה…‬
‫"צ'אק אי צ'יז" זה מקום קשה.‬ ‫לא יודע מתי הייתם שם.‬
‫נראה שהם מנסים לפשוט רגל ולא מצליחים. אני…‬
‫הם הודיעו על פשיטת רגל ועדיין פתוחים.‬
‫הם שאלו את "בלוקבסטר",‬ ‫"איך יוצאים? אנחנו רוצים לצאת!"‬
‫הם לא מעדכנים כלום.‬ ‫הלהקה של צ'אק אי סתם רובוטית.‬
‫המתופף אפילו לא נדלק,‬ ‫הוא סתם יושב ככה כל הזמן.‬
‫הם מוכרים אלכוהול להורים עכשיו,‬ ‫נותנים להם דליים של "באד לייט".‬
‫הם שיכורים במסעדה בתשע בבוקר.‬
‫כשהילדים נוסעים הביתה, אף מונית לא מגיעה.‬
‫פעם נתפס עובד ב"צ'אק אי צ'יז",‬
‫אם אנשים לא סיימו את הפיצה,‬ ‫הוא החזיר אותה למזנון.‬
‫זה היה סוגר כל עסק נורמלי.‬
‫אבל זה נתן דחיפה ל"צ'אק אי צ'יז". הם…‬
‫כשקראתי על כך אמרתי,‬ ‫"חשבתי שזה הקטע שלהם.‬
‫חשבתי שהסכמנו שזה בסדר".‬ ‫לא ידעתי על מה הכתבה.‬
‫הבת שלנו עדיין ישנה במיטה שלנו.‬
‫והורים לא אוהבים שאומרים את זה.‬
‫הם אומרים, "תשאירו אותם בחוץ,‬ ‫אל תסתכלו עליהם".‬
‫זו אשמתי. עשינו ילדה בגיל מאוחר,‬ ‫יש לנו ילדה אחת.‬
‫אז אנחנו מנצלים כל רגע.‬
‫אני… אני יוצא לנסיעות וחוזר הביתה,‬
‫אני רוצה שנישן ביחד במיטה ועשיתי מזה הרגל,‬
‫זה קרה.‬
‫אבל זה קשה, כי ילדים לא יודעים איך לישון.‬
‫בגללה, מיטת קינג־סייז הופכת למיטת נוער.‬
‫אני נדחף לקצה.‬
‫כשאני לבד במלון, אני ישן עם הראש על השידה.‬ ‫רק ככה אני יודע להירדם.‬
‫היא ישנה במאוזן, מתהפכת.‬
‫אם תתעורר הפוך מחר,‬
‫תלך לבית החולים.‬
‫מסתבר שהיא בגיל המעבר,‬
‫כי היא האדם הכי חם בהיסטוריה.‬
‫אני קופא בלילה.‬
‫היא משליכה את השמיכות‬ ‫ואתה אומר, "כן, סבבה.‬
‫זו המיטה שלך, מזלנו שאנחנו בתוכה".‬
‫היא חייבת לצאת בשלב מסוים. לא יודע.‬
‫היא תהיה בת 37.‬ ‫"היי, אפשר להיכנס איתכם למיטה?"‬
‫הילדים שלה למעלה, ישנים במיטות שלהם.‬
‫בעלה עזב מזמן, אין לו כוח לזה.‬
‫אני זוכר שנפלתי ממיטת קומתיים.‬ ‫ישנתי במיטה העליונה,‬
‫התהפכתי מעל למעקה,‬
‫ונפלתי מגובה שני מטרים.‬
‫פשוט נחתתי…‬
‫אתה לא תופס את עצמך. מה שנוחת קודם.‬
‫כל משקל גופך נוחת על הראש.‬
‫יש לי זעזוע מוח, אני בוכה,‬
‫ההורים שלי אמרו,‬ ‫"תחזור לשינה עמוקה למשך שבע שעות".‬
‫היו לי שלושה זעזועי מוח בחיי,‬
‫ואף אחד מהם בגלל ספורט.‬
‫רק מלחיות את החיים. אתם מבינים?‬
‫דברים קורים לראש. אין מה לעשות.‬
‫פעם אחת זה קרה בתיכון.‬
‫דחפו את הראש שלי לתוך הקיר.‬
‫רק לאחר שלושה שיעורים‬ ‫הם קלטו שיש לי זעזוע מוח.‬
‫התרומה שלי הייתה כזו חשובה.‬
‫שני מורים אפילו לא שמו לב, ו…‬
‫השלישי אמר, "הוא לא ישב עם הפנים אליי‬ ‫ואז הבנתי…‬
‫הוא אחד הטובים בישיבה עם הפנים אליי,‬ ‫אז ידעתי".‬
‫זעזוע המוח הגדול ביותר שלי היה בגיל 12.‬
‫נפלתי מצוק. גדלתי באולד היקורי, טנסי.‬
‫היינו יורדים מצוק באגם אולד היקורי,‬ ‫עשינו את זה המון פעמים.‬
‫יום אחד אני מחליק ונופל.‬
‫חבר שלי רץ לקרוא לאימי.‬
‫היה דייג בסירה באגם,‬
‫הוא ראה אותי והרים אותי לסירה.‬
‫הוא לקח אותי למדרגות ובטח חשב,‬
‫"למה הוא לא ירד במדרגות?"‬ ‫הן צמודות לצוק, כאילו…‬
‫זה לא הגיוני.‬
‫יש שני בחורים בתחתית המדרגות,‬
‫הוא אמר, "הילד נפל, תסחבו אותו למעלה".‬ ‫הם סחבו אותי למעלה.‬
‫עכשיו אימי יושבת באמבולנס בפיג'מה.‬
‫אבא שלי, כולם כבר יודעים שהוא קוסם…‬
‫הוא עושה מופע בחליפת טוקסידו.‬
‫הם מגיעים לביה"ח‬ ‫והרופא מדבר עם ההורים שלי.‬
‫אימי נראית כמו הומלסית.‬
‫אבא שלי בטוקסידו.‬
‫זה נראה…‬
‫זה נראה כאילו שהם התגרשו‬ ‫ומישהו לא משלם מזונות.‬
‫לא ידענו מי היה בסירה,‬
‫ומי סחב אותי במדרגות. לא ידענו מי אלו.‬
‫תמיד רצינו להודות להם, הם הצילו את חיי.‬
‫לא הצלחנו לגלות מי הם היו.‬
‫לא ידענו. אני מספר את זה כדי לומר לכם…‬
‫לפני שנה אבא שלי הופיע,‬ ‫הוא עושה מופעי קסמים בבתי כלא.‬
‫הוא מופיע בבית כלא…‬
‫במהלך המופע, אחד האסירים אומר,‬ ‫"אני מכיר את הבן שלך".‬
‫זה לא מקום שבו אבא רוצה לשמוע את זה.‬
‫"אני מכיר את הבן שלך.‬ ‫הוא סותם את הפה, אחלה גבר".‬
‫אז…‬
‫אבא שלי אמר, "טוב,‬ ‫איך אתה מכיר את הבן שלי?"‬
‫והוא אחד הבחורים‬ ‫שסחבו אותי במדרגות באותו יום.‬
‫כלומר, באמת… הייתי בן 12,‬
‫ומעולם לא ידענו מי סחב אותי במדרגות.‬
‫זה הוא ואחיו,‬ ‫אחיו ראה אותי ב"טונייט שואו",‬
‫ואמר, "זה הילד שסחבנו במדרגות באותו יום".‬
‫אז זה מטורף.‬
‫מאז אני מביא אותו למופעים.‬
‫נעלה אותו על הבמה הערב, ו…‬
‫לא, הוא לא כאן. הוא בכלא. אבל… כן.‬
‫אז… כן.‬
‫תאמינו לי, הוא היה מת להיות כאן.‬
‫כלומר, הוא יהרוג כדי להיות כאן,‬ ‫למען האמת. אבל…‬
‫יום אחד אני אביא אותו.‬
‫גיליתי למה הוא בכלא וזה היה מטורף.‬
‫זה קרה באותו יום.‬
‫הם סחבו גופה במדרגות האלו.‬
‫תארו לכם כמה מתסכל לסחוב עוד מישהו.‬
‫כן, אתה אומר, "אחי, אתה רציני?‬
‫כרגע עשינו את זה". אתם מבינים?‬
‫טוב, המצאתי את החלק הזה.‬
‫אבל השאר… אני נשבע שהשאר נכון.‬
‫הבת שלנו בכיתה ג'.‬
‫ובכיתה א' היא נסעה באוטובוס תלמידים,‬ ‫זו הייתה הפעם הראשונה שלה באוטובוס.‬
‫ההורים מלווים אותם לתחנה, זה כיף.‬
‫העלנו אותה לאוטובוס והיא נסעה לביה"ס.‬
‫בסוף יום הלימודים,‬ ‫מישהי מביה"ס התקשרה לטלפון שלי.‬
‫יש להם את המספר של אשתי ושלי.‬
‫המורה התקשרה אליי ואמרה,‬ ‫"מה מספר האוטובוס שבתך אמורה להיות בו?"‬
‫ואמרתי, "אני אבא שלה".‬
‫כאילו, השתגעת? אני…‬
‫ככה חשבת להשיג את המידע? להתקשר לאבא?‬
‫ראית מספרים של אימא ושל אבא‬ ‫ואמרת, "האבא בטח יודע".‬
‫יש לך הורים? ראית פעם משפחה?‬
‫חשבת להתקשר לבעל?‬
‫אלא אם יש שני בעלים,‬ ‫אל תתקשרי לבעל בחיים שלך.‬
‫עדיף שתשאלי אישה שלא מכירה אותה.‬ ‫היא תברר את זה מהר ממני.‬
‫נאלצתי לקחת אותה. "טוב, אקח אותה, מה…‬
‫אמרי לי את שם ביה"ס ואקח אותה,‬ ‫איפה היא לומדת?"‬
‫הרבה ילדים… צריך להיזהר עם האוכל,‬ ‫כי הרבה ילדים אלרגיים לבוטנים.‬
‫הבת שלנו אלרגית לקשיו ואגוזי עץ.‬
‫אני לא יודע מה זה "אגוזי עץ",‬ ‫אבל הם עלולים להרוג את הבת שלי.‬
‫הרופא אמר, "אסור לאכול אגוזי עץ" וזהו,‬ ‫הוא הלך.‬
‫אמרתי, "נשמח לדעת…"‬ ‫אין לי מושג מאיפה באים אגוזים. אבל…‬
‫מסתבר שהם באים משני מקומות שונים,‬ ‫ואחד מהם הוא עץ.‬
‫לא נעים לי. תראו,‬ ‫אני רוצה להגן על ילדים שאלרגיים לבוטנים.‬
‫לא נראה לי שמגנים עליהם.‬ ‫הם סופגים צעקות…‬
‫ממבוגרים.‬
‫הרבה מבוגרים מכורים לבוטנים בארץ הזו.‬
‫והם זועמים.‬
‫לא אכלתי בוטנים המון זמן.‬
‫תוציאו את הבוטנים מחיי ולא אשים לב.‬
‫ואנחנו… מבוגרים צועקים על הילדים האלו,‬ ‫כאילו שהם בחרו בזה.‬
‫כאילו שכשהם נולדו, הרופא אמר,‬ ‫"היי, רוצה לאמלל את כולם?"‬
‫כל תרחיש הוא חיים ומוות.‬
‫הייתם פעם במטוס? פשוט מודיעים את זה.‬
‫המטוסים האלו… תגישו בייגלה ותגמרו עם זה.‬
‫אבל הם מנסים בכול טיסה ולא יכולים…‬ ‫הם אומרים, "טוב, כולם.‬
‫אין בוטנים היום בגלל הילד הלוזר ההוא".‬
‫המבוגרים צועקים לו בוז.‬
‫הם אומרים, "אני טס רק בגלל הבוטנים,‬ ‫אין לי מושג לאן טסים".‬
‫אנחנו עושים שיעורי בית,‬ ‫בתנו מביאה את זה הביתה. שיעורים זה כיף.‬
‫בכיתה א' ו-ב' זה מדהים.‬ ‫בכיתה ג' אתה אומר, "טוב".‬
‫מוסיפים חומר ואתה אומר, "טוב…‬
‫טוב".‬
‫זה… טוב. עכשיו לומדים את זה‬ ‫בגיל צעיר יותר, מה?"‬
‫אני לא יודע אם זה נכון, אבל…‬
‫היא הביאה "מתמטיקת ליבה נפוצה".‬
‫זה כיף. זו מתמטיקה חדשה שהמציאו‬ ‫בלי הודעה מראש,‬
‫נותנים להורים שלא למדו אותה.‬
‫זה משהו חדש… זה לא ייאמן, למה…‬
‫באים הביתה וצופים בסרטון של 40 דקות‬ ‫על מתמטיקת ליבה נפוצה.‬
‫אני לא מבין את זה. אם אתם מכירים…‬ ‫"ליבה נפוצה" זו מתמטיקה חדשה.‬
‫המטרה של "ליבה נפוצה" היא להשתמש‬ ‫בדף שלם לכל בעיה. אתה…‬
‫אתה פשוט ממשיך לפרק את הבעיה.‬
‫אתה רושם את הבעיה למעלה והיא לא נגמרת.‬
‫זה מצחיק, כי רואים מתמטיקה ישנה באמצע.‬
‫כשמפרקים את זה,‬ ‫מתמטיקה ישנה נכנסת ואתה אומר,‬
‫"תעשי את זה למעלה,‬ ‫אין לי מושג מה אנחנו עושים".‬
‫זה לא שמתמטיקה ישנה לא עובדת,‬ ‫היא עדיין…‬
‫אף אחד לא טועה בעודף שלי,‬ ‫בגלל מתמטיקה ישנה.‬
‫זו דרך ארוכה להגיע לאותה התשובה.‬
‫אמרתי לאשתי, "זה כמו שתדפקי‬ ‫על הדלת הקדמית ואפתח אותה,‬
‫תבקשי להיכנס ואגיד,‬
‫'אכפת לך להיכנס מהדלת האחורית?'‬ ‫ותגידי, 'הדלת הקדמית לא עובדת?'‬
‫'לא, היא עובדת, אני משתמש בה כמו כולם,‬ ‫אבל הדרך החדשה היא לקפוץ מעל הגדר…‬
‫להיכנס מאחור ולהיפגש איתי באותו המקום'".‬
‫למרות שאני מתבדח על "ליבה נפוצה",‬ ‫למדתי דברים משיעורי בית של בי"ס יסודי.‬
‫וזה מביך.‬
‫אני בן 41 ובתי בת שמונה.‬
‫היא לא אמורה לומר משהו‬ ‫שאענה לו ב"מה? מה אמרת?"‬
‫למדתי מתי להתחיל משפט ב"ש" או "כש".‬
‫לא ידעתי שיש לזה כלל.‬
‫חשבתי שמרגישים את זה.‬
‫אתה אומר, "נראה לי שזה נכון"‬ ‫וזה מה שעושים.‬
‫כנ"ל לגבי פסיק,‬
‫אני לא יודע איפה צריך לשים פסיק.‬
‫אם אני מרגיש פסיק שמתקרב‬ ‫אני מנסה להימלט מהמשפט, אני…‬
‫אם אני לא מצליח, אני שם פסיק‬ ‫ומחכה לראות אם יגידו משהו.‬
‫שואלים, "זה פסיק"? אני אומר, "כן?‬ ‫כפתור הפסיק נלחץ לי בטלפון".‬
‫אני לא זוכר כלום מבית הספר.‬ ‫אנשים מדברים על ההיסטוריה ואני…‬
‫אני לא יודע מתי למדתם את זה.‬ ‫נדמה לי שפסחנו על כל זה.‬
‫כמעט לא סיימתי את התיכון.‬
‫נכשלתי במדעים.‬
‫הייתי בשיעור בשם "מדעים" בכיתה י"ב.‬
‫כלומר, קיבלתי ציון נכשל.‬
‫אבא שלי אמר למורה, "תני לו 60,‬
‫הוא לא יתעסק במדע".‬
‫והמורה הסכימה.‬
‫היא הייתה בטוחה שלא אתקרב לעולם המדע.‬
‫קיבלתי… עשינו מבחני ACT וקיבלתי 17.‬
‫אם אינכם מכירים את מבחני ה-ACT,‬ ‫שמונה־עשרה זה "לא טוב, אחי, אבל עברת".‬
‫שבע־עשרה זה, "אני לא…‬ ‫אתה רשום לבית הספר הזה?‬
‫כאילו, מה אתה עושה?"‬
‫הדבר היחידי שאני זוכר, זה…‬
‫בכיתה ז' היה ילד‬ ‫שהלך מכות עם המורה לספורט.‬
‫את זה אני זוכר.‬
‫הוא היה מבוגר מדי לכיתה ז'.‬ ‫הוא נהג לכיתה ז'.‬
‫אם אתה מורה בכיתה ז' ואחד הילדים נוהג,‬
‫אתה יודע שיום אחד תלך איתו מכות.‬ ‫כלומר, יש…‬
‫זה פשוט קורה. אתה…‬
‫אנשים מדברים אליי בשפה פשוטה או טיפשית.‬
‫כשאני מדבר עם אדם זר, אני מרגיש את זה.‬
‫זה כנראה בגלל העיניים שלי.‬ ‫יש לי עיניים גדולות, נכון?‬
‫אז אומרים לי הרבה‬ ‫"אתה עדיין איתי, בנאדם?" ו…‬
‫אני יושב שם. "כן, בנאדם. אני מקשיב".‬
‫הוא אומר, "טוב, נדמה לי שריחפת".‬
‫יש לי מעיל הפיך בבית וקניתי שניים,‬ ‫כי לא ידעתי שאפשר להפוך אותם.‬
‫קניתי את שניהם ביחד,‬
‫מדדתי את כל אחד מהם בנפרד.‬
‫אהבתי את השחור וחשבתי, "אקנה גם את הכחול".‬
‫הנחתי אותם שם והם אמרו,‬
‫"אתה בטוח?" ואמרתי, "כן.‬ ‫אני יודע מה אני עושה, טוב?"‬
‫התייחסו אליי כמו למטומטם…‬
‫יש… אני אוהב לשחק גולף ומישהו אמר לי,‬
‫שיש מגרש גולף אמיתי בקרוליינה הצפונית‬
‫שם לאמות הן נושאות הכלים.‬
‫אם אינכם מבינים בגולף,‬ ‫נושא הכלים סוחב את התיק שלך,‬
‫אומר לך מה המרחק מהגומה ועוזר לך.‬
‫אז במגרש הזה יש לאמות.‬
‫אתה שם את תיק הגולף על הלאמה‬ ‫והיא סוחבת אותו.‬
‫הוא אמר לי את זה‬ ‫והביט בעיניי הגדולות והמטומטמות…‬
‫ואמר, "רק שתדע, לאמות לא מדברות".‬
‫הוא ניסה להקדים את השאלה הזו‬
‫כשהוא הביט בעיניי המטומטמות.‬
‫הוא חשב, "אגיד את זה,‬ ‫כדי שהוא לא יצטרך להגיד את זה".‬
‫כאילו שאני בגן החיות, מדבר עם ג'ירפות.‬ ‫"היי, מאיפה אתן?" נכון?‬
‫"אני יודע מאיפה את, אבל מאיפה במקור?"‬ ‫נכון?‬
‫אתן לו לחלוף. כלומר…‬
‫זה קשה, אני רואה אותם מגיעים לפניכם,‬
‫אני רואה אור מהבהב במרחק שמונה ק"מ ואומר,‬
‫"נראה שהוא מתקרב", בראש שלי.‬
‫בראש שלי אני אומר, "נראה לי ש…"‬
‫כמה פעמים הסתכלתי ומסתבר שאלו כוכבים.‬
‫באמת, הסתכלתי, "זה לא זז כל כך מהר".‬
‫"נראה לי שאחד יושב מעליי".‬ ‫אתם תגידו, "זה הירח".‬
‫"באמת?"‬
‫אז אני בן 41.‬
‫בגיל 40…‬ ‫זה הגיל הראשון שלא רציתי להגיע אליו.‬
‫אני זוכר שהוריי היו בני 40.‬
‫זו הרגשה של זקנה.‬
‫זה גם הגיל שבו אתה מבין‬
‫שאתה מבוגר מכל מי שמדבר איתך.‬
‫לפני גיל 40,‬ ‫אתה מדבר רק עם אנשים בגילך.‬
‫משום מה, בגיל 40 אתה מבוגר יותר מ…‬
‫אני אומר, "זוכר? זה היה בשנת 97' או 98".‬
‫הוא אומר, "עדיין לא נולדתי".‬ ‫אתה אומר, "אלוהים. אתה רציני?‬
‫בעיניי אנחנו נראים אותו הדבר.‬
‫איפה אבא שלך?‬
‫תן לי לדבר איתו, כי אני נשבע‬ ‫שחשבתי שאתה בגילי".‬
‫מה שקיבלתי בגיל 40 זה קלסטרופוביה.‬
‫מעולם לא היה לי את זה.‬ ‫קיבלתי את זה כאן, במתקן הסימפסונים.‬
‫וזה מה שמטורף.‬
‫אנחנו במרחק 90 מטר מהמקום שבו חיי התפרקו.‬
‫עליתי למתקן הזה עם בתי וישבנו עליו,‬
‫היינו עם חבר שלי ושתי הבנות שלו.‬
‫אנו יושבים שם ומורידים את מעקה הביטחון,‬
‫והמעקה… הרגל שלי נתקעה באמצע.‬
‫זה פתח דלת שלא ידעתי על קיומה.‬
‫כלומר, הייתה בעיה. עצרתי את המתקן.‬
‫ממש מביך לעצור מתקן של ילדים…‬
‫ופשוט לנפנף. "אני לא מסוגל".‬
‫פתחו את המעקה ואמרו, "תעשה עוד סיבוב".‬
‫אמרתי, "אני הולך".‬ ‫כולם ירדו מהמתקן, כי לא יכולתי להמשיך.‬
‫כולנו הלכנו.‬
‫כן, הרסתי לכולם.‬
‫כזו היא קלסטרופוביה,‬ ‫הורסת לכולם את הבילוי.‬
‫זה מצחיק, הבהלה בקלסטרופוביה‬ ‫היא די מצחיקה.‬
‫זה לא מצחיק כשזה קורה לך,‬ ‫אבל המהירות שבה עוברים ממצב נורמלי‬
‫לאדם משוגע, זה קורה בבת אחת.‬
‫זה חדש לי, אז שכחתי שאני סובל מזה.‬
‫אני מכניס את עצמי למצב‬ ‫ואומר, "הנה זה". אני…‬
‫הזמנו הסעה של שבעה אנשים.‬
‫נכנסנו ואמרתי שאשב בשורה השלישית,‬ ‫ניסיתי להיות בחור טוב.‬
‫נכנסתי פנימה, הרימו את כל המושבים,‬
‫וזה נפל עליי.‬
‫אני יושב מאחור, מנסה להיות נורמלי.‬ ‫אתם יודעים, לא מדבר.‬
‫ואז אתה אומר, "תוכל לפתוח חלון?‬
‫יודעים מה? תוכלו לצאת מהמסחרית מייד?"‬
‫אנחנו נוסעים בכביש המהיר.‬
‫"אפשר לפתוח חלון? אכפת לך שאנהג?‬ ‫אתה חושב שאוכל לנהוג?"‬
‫אז נולדתי ב-1979.‬
‫הסיבה שאני אומר את זה,‬
‫אם אתם בגילי או בסביבת הגיל שלי, ממש…‬
‫אולי בשנים 78' עד 80',‬
‫ייתכן שאתם מבינים, ואולי אינכם יודעים…‬
‫לא כינו אותי "מיליניאל" או "דור האיקס".‬ ‫לא שמעתי את המושגים האלו בילדותי.‬
‫עכשיו שומעים אותם כל הזמן.‬
‫אז ניסיתי לברר מה אני.‬
‫טכנית, אני כלום.‬
‫אני בקצה.‬
‫אני בפער הדורות.‬
‫אנו נקראים "זיניאלס",‬
‫או דור ה"אורגון טרייל".‬
‫אני אוהב שמכנים אותנו "ברי המזל".‬
‫זה נכון, יש לנו מזל.‬
‫למעשה, גדלנו בשני עולמות שונים.‬
‫כשהייתי ילד, גדלתי כמו בשנות ה-50.‬
‫יצאת החוצה והוריך לא ידעו איפה אתה.‬
‫היינו בבי"ס ושיחקנו‬ ‫"אורגון טרייל" במחשב בביה"ס.‬
‫לאף אחד לא היה מחשב בבית.‬ ‫"מה אתה, מיליונר?" כאילו, לא יכולת…‬
‫אבל בתיכון היה לי AOL.‬
‫היה לנו מחשב בבית.‬
‫ואז היה לי ביפר, ואז טלפון נייד.‬
‫לא הייתי ברשת חברתית עד גיל 26,‬ ‫ב"מייספייס". אתם מבינים? כלומר,‬
‫רשת חברתית, כאילו,‬
‫מה שעשיתי בתיכון זה שמועות,‬ ‫זה לא הורס את חיי.‬
‫אז אם אתם בגילי, אתם בוודאי מבינים‬
‫שאתם תמיד נתקעים באמצע.‬
‫כשדור האיקס אומר משהו, אני מבין.‬
‫כשמיליניאל אומר משהו, אני מבין.‬
‫אתה מרגיש באמצע.‬ ‫כל הקבוצות האלו שונאות זו את זו.‬
‫הרגשתי ממש באמצע כשהשתכנתי במלון מסוים.‬
‫בהרבה בתי מלון יש כרום קאסט,‬
‫ואפשר לצפות בנטפליקס בחדר המלון.‬
‫אז אני צופה… אני נכנס לחדר ומדליק אותו,‬
‫הכרום קאסט שלי לא עובד.‬
‫אז התקשרתי לקבלה,‬ ‫והקול הכי זקן ששמעתי ענה לטלפון.‬
‫הבחור הזה שרד את מלחמת האזרחים, הוא…‬
‫הוא היה בגיל שבו מודים לו‬ ‫על השירות בצבא, ו…‬
‫כאילו, "הוא היה בצבא"?‬ ‫"כנראה, בנאדם. כלומר,‬
‫פעם כולם התגייסו בגיל מסוים,‬ ‫פשוט תגיד את זה".‬
‫אז אמרתי לו, "הכרום קאסט לא עובד".‬
‫יכולתי פשוט להמציא מילה,‬ ‫הוא לא שמע על זה.‬
‫יכולתי לומר, "הביפ בופ שלי נשבר". כלומר…‬
‫הוא שאל אם אני משתכן במלון,‬ ‫זה בלבל אותו. "אתה משתכן כאן?"‬
‫אמרתי, "אתה חושב שהתקשרתי לקבלה‬ ‫ממלון אחר?"‬
‫אז הוא אמר, "אני לא יודע מה זה.‬
‫אבל יש כאן בחור צעיר.‬ ‫אשלח אותו, הוא יעזור לך".‬
‫אמרתי, "נהדר".‬
‫הבחור מגיע ודופק על דלתי. אני פותח,‬
‫הוא בגיל של אבא שלי.‬
‫אני רואה אותו ואומר,‬ ‫"טוב, אין צורך לעשות את זה.‬
‫כלומר, אני יודע ששמעת על זה,‬
‫אבל אם אני לא מתקן, גם אתה לא תצליח".‬
‫אבל הוא מהדור שעדיין רוצה לנסות, אז…‬
‫נתתי לו להיכנס.‬
‫הוא נכנס לחדרי והתיישב על המיטה שלי‬ ‫קצת יותר מדי לעומק, לדעתי.‬
‫אני זוכר שהשוקיים שלו נגעו במיטה,‬
‫אמרתי, "הרגליים שלך מתנדנדות?‬ ‫כמה רחוק תשב?‬
‫קר לך? אתה רוצה שמיכה?"‬
‫הוא לוקח את השלט ולוחץ על כל הכפתורים.‬
‫אמרתי, "לא נראה לי שזה יעזור".‬
‫הוא אמר, "בוא נמשיך לנסות". אמרתי, "טוב…‬
‫אפעיל מקלחת ואפתח חלון, בוא ננסה הכול.‬
‫נכון? בוא נראה, אולי זה נדלק.‬ ‫מי יודע? אולי הכול מחובר".‬
‫אז לא הצלחנו והוא אמר, "טוב.‬
‫יש בחור צעיר יותר שאמור להגיע".‬
‫בשלב הזה אמרתי, "אני הבחור הצעיר".‬
‫אמרתי, "לא… זה בסדר, לא צריך".‬
‫הוא אמר, "לא, זה מיליניאל".‬ ‫אמרתי, "טוב. עכשיו זה מתקדם".‬
‫זה מה שמיליניאל עושה,‬ ‫הוא נולד עם הטכנולוגיה.‬
‫הוא יידע לתקן את זה. התלהבתי.‬
‫"נהדר". "הוא יגיע בעוד שעה". "נפלא".‬
‫אתם יודעים כמה מהר המיליניאל תיקן את זה?‬
‫לעולם לא אדע,‬ ‫כי הוא לא בא לעבודה באותו ערב. אז…‬
‫לא התקשר, כלום.‬
‫ידעתי את זה כי המבוגר התקשר אליי,‬ ‫הוא היה אמור להחליף אותו.‬
‫הוא ממש כעס. הוא שונא את המיליניאל.‬
‫הוא אמר, "הוא לא בא לעבודה, הוא לא רציני.‬
‫הוא אלרגי לבוטנים".‬
‫אמרתי, "טוב, ובכן…"‬
‫לבסוף תיקנתי בעצמי, כי זה לא היה בחשמל.‬
‫אז זה… כן, זו אשמתי.‬
‫למחרת בבוקר,‬
‫התמודדתי עם הדור של בתי.‬
‫זה דור שחושב רק על עצמו, נכון?‬
‫אז ירדנו למזנון של ארוחת הבוקר.‬
‫כולנו עוברים שם, יש לפניי ילדה.‬
‫היא לקחה ואפל.‬
‫היא לוקחת ואפל,‬
‫יש קנקן מלא בסירופ על צלחת.‬
‫מוזגים ומחזירים אותו לצלחת,‬ ‫ואז הולכים לאכול את ארוחת הבוקר.‬
‫אז היא מרימה את הסירופ‬ ‫ולוקחת אותו לשולחן שלה.‬
‫עכשיו אין סירופ.‬
‫חוץ ממני, אף אחד לא ראה את זה קורה.‬
‫שמעתי אנשים שואלים איפה הסירופ.‬
‫זה מתחיל להיות בעיה.‬
‫אנשים שואלים איפה הסירופ‬ ‫והמלון אומר, "לא יודע,‬
‫כל הסירופ שיש לנו היה שם".‬
‫אני יודע איפה זה, אבל אני לא רוצה להתערב.‬
‫לא התעוררתי וחשבתי,‬
‫"אני מקווה שאדבר עם כולם הבוקר".‬
‫כשאתה קם מהמיטה אתה לא אומר,‬ ‫"אני מקווה שאכנס למרכז העניינים".‬
‫אז אני מנסה לומר משהו ליד אנשים.‬
‫"אולי מישהו לקח את זה לשולחן, כדאי לחפש".‬
‫אני ממשיך הלאה.‬
‫"רואה את השולחן של הילדה ההיא?‬ ‫אולי זה שם".‬
‫אף אחד לא עלה על זה.‬
‫נאלצתי להביא אותו.‬ ‫הילדה יושבת עם חברים שלה.‬
‫אז הלכתי אליהם…‬
‫אמרתי, "היי, אפשר לקבל את הסירופ?‬
‫זה בשביל כל המלון".‬
‫והיא אמרה… כולם אמרו "מה שתגיד",‬ ‫הם פשוט נפנפו אותי.‬
‫ואז יצא האבא שבי.‬ ‫אמרתי, "טוב, להבא, רק שתדעו,‬
‫אני בסדר גמור ואתם הרסתם‬ ‫את ארוחת הבוקר לכולם.‬
‫אני לא יודע אם אי פעם אכלתם בציבור,‬
‫אבל אתם רואים אותי עם מגש ביצים?‬ ‫לקחתי את כל הביצים?‬
‫עשיתם הכול ומשום מה חשבתם‬ ‫שכל הסירופ שייך לכם.‬
‫איפה ההורים שלכם בכלל?"‬
‫כמה מהם התחילו לבכות,‬ ‫ולמען האמת זה היה די נחמד.‬
‫התרחקתי מעצמי קצת,‬ ‫אני אוהב ללמד ילדים אחרים משמעת.‬
‫ולצחוק על הדור שלי,‬
‫כדי שלא תחשבו שאני מנסה לדלג עליו.‬
‫הייתי במלון אחר. זו תקרית נוספת עם סירופ.‬
‫אני אוהב ואפלס וסירופ,‬
‫אני נמצא עם סירופ די הרבה, ו…‬
‫היינו ב"הולידיי אין אקספרס"‬ ‫וארוחת הבוקר שם,‬
‫מסובבים ידית של קורנפלקס‬ ‫וארבע חתיכות נופלות.‬
‫זה כמו מתקן להאכלת חתול בסופ"ש ארוך.‬ ‫אתה אומר, "זה מספיק".‬
‫הייתה בלילה וסירופ.‬
‫אתה צריך להכין את הוואפל בעצמך.‬
‫אתה שופך בלילה על המתקן,‬ ‫אתה סוגר והופך, הוא ננעל.‬
‫זה מתבשל לשתי דקות,‬ ‫אתה הופך ופותח אותו,‬
‫חצי מהוואפל יורד וחצי נשאר לנצח.‬
‫ככה אוכלים ואפל.‬
‫אז אני עם חבר שלי, הוא בגילי.‬
‫אנחנו מתקדמים והוא לפניי.‬ ‫אנחנו לא מדברים, פשוט מתקדמים.‬
‫הוא מגיע לזה.‬ ‫הבלילה והסירופ במכלים שקופים.‬
‫הם לא מסומנים אבל המכלים שקופים.‬
‫הוא לוקח סירופ ושופך אותו על מתקן הוואפל.‬
‫אני לא עוצר אותו, כי הוא לא בקטע‬ ‫שהוא לא יודע מה לעשות.‬
‫הוא עושה את זה בקטע‬ ‫שבטח ננסה את זה אחריו.‬
‫כלומר, הוא פשוט…‬
‫ממש רציתי לראות מה הוא מכין. כאילו…‬
‫אולי הוא יודע משהו שאני לא יודע.‬
‫הוא סוגר והופך את המתקן, זה מתבשל.‬
‫הוא מסתכל עלינו וכל התור כאילו…‬
‫"כן, מה ייצא מזה?"‬
‫ויוצא משם עשן שחור, זה מה שיוצא.‬
‫כלומר, עשן שחור וסמיך ממלא את הלובי.‬
‫המנהל בא ואומר, "מה אתה עושה?"‬
‫הוא אומר, "כנראה שטעיתי, זה לא מסומן".‬
‫הבחור אומר, "הם במכלים שקופים.‬
‫אינך מבחין בין בלילה וסירופ?"‬
‫הוא אמר, "זה בטח קורה המון". הוא אמר,‬ ‫"עבדתי כאן כל חיי ולא ראיתי דבר כזה".‬
‫אז זרקו את מתקן הוואפל לפח.‬
‫הם פשוט נאלצו לזרוק אותו. זה נגמר.‬
‫עכשיו אין ואפל. רצינו לאכול ואפל,‬
‫אבל עכשיו זה זרוק בפח.‬
‫הוא מסתובב ומסתכל,‬
‫ויש תור של אנשים עם צלחת חד פעמית…‬
‫כולם עצובים.‬
‫מישהו מאחור אומר, "כיוונתי שעון בשביל זה".‬
‫שני אנשים היו יחפים. "רצתי לכאן‬ ‫בלי נעליים במעלית, פחדתי שאפספס".‬
‫ההורים שלי בשנות ה-60 לחייהם.‬
‫וכשההורים שלכם מגיעים לגיל 60, רק שתדעו,‬
‫אתה מבין… אתה אומר, "טוב.‬ ‫אני אחראי על המשפחה הזו כעת".‬
‫נכון?‬
‫הם לא מוותרים על עצמם בכוונה,‬
‫הם פשוט מתחילים לעשות דברים‬ ‫ואתה אומר, "לא יודע…"‬
‫הלכנו לקניות לפני כמה ימים‬ ‫וחזרנו ברגל לאוטו,‬
‫היינו בחנות במשך שעה. חזרנו ואבא שלי…‬
‫הדלת של הנהג פתוחה לגמרי.‬
‫הוא נהג…‬
‫פתח את הדלת כדי להיכנס והמשיך ללכת.‬
‫הוא נוהג כבר 50 שנה.‬
‫כיום יש מכוניות מטורפות,‬
‫אבל מה שלא השתנה כבר 50 שנה,‬
‫זה שצריך לפתוח ולסגור את הדלת.‬
‫אבי לבש מכנסיים של אימי בהלוויה.‬
‫באותו יום אמרתי,‬ ‫"לא נשמע בקולו יותר". נכון?‬
‫"אנחנו נשמור עליו, אין לו מושג מה קורה".‬
‫זה בדרך כלל מתחיל לקרות‬ ‫כשאתה מתחיל לארח את המשפחה בחגים,‬
‫במקום להתארח אצל ההורים. אז זה מתחיל.‬
‫ההורים שלי, כשזה התחיל,‬ ‫הם עברו לדירה עם שני חדרי שינה.‬
‫הם רצו לארח אותנו בחג ההודיה,‬
‫אבל אין להם מספיק מקום.‬
‫אנחנו 20 אנשים,‬
‫זה כמו סטודנט שאומר,‬ ‫"שנעשה את חג המולד בחדרי במעונות?"‬
‫יש שולחן לארבעה,‬
‫ואז שמים רכבת של מגשי טלוויזיה ושידות לילה‬
‫שמתפתלים לאורך המסדרון.‬
‫אתה יושב על מדרגות, הילדים אוכלים במכונית.‬
‫אמרנו, "חזרו למכונית.‬ ‫אי אפשר לאכול בפנים".‬
‫לאימי לא היה קטשופ,‬
‫אמרתי, "לכולם יש קטשופ. זה מגיע עם הבית".‬
‫אם אכנס לבית של אלכוהוליסט, יהיה לו קטשופ.‬ ‫המשפחה שלו תעזוב,‬
‫אבל אם אבקש קטשופ הוא יגיד,‬ ‫"אני לא כזה דפוק".‬
‫אז גדלתי בשנות ה-80 וה-90,‬
‫הייתי ילד בשנות ה-80 וה-90.‬
‫בשנות ה-80 וה-90, ילדים נחטפו לא מעט.‬
‫אני לא מנסה לומר שהיינו שווים יותר,‬ ‫או משהו. אני…‬
‫היינו בחוץ יותר. היו יותר הזדמנויות.‬
‫היה קל יותר להכניס אותנו למסחריות.‬
‫זה לא היה קשה, ו…‬
‫אז פעם הורים צפו בטלוויזיה‬ ‫וזה הפחיד את ההורים.‬
‫עכשיו יש המון תוכניות פשע.‬
‫כל מה שרואים זה פשע, פודקאסטים על פשע,‬ ‫סרטי פשע.‬
‫רואים את זה המון.‬
‫אבל פעם היו מעט ערוצים,‬
‫והם צפו בתוכניות בעלות השפעה רבה.‬
‫הוריי צפו בתוכנית "רסקיו 911".‬
‫הם עשו שחזורים של פשעים,‬
‫וזה היה חזק.‬
‫אני צפיתי בשלוש שניות של "רסקיו 911".‬
‫אני זוכר שנכנסתי לסלון,‬
‫הוריי צופים בזה, אני מביט בטלוויזיה,‬ ‫הבחור עוטה מסכת סקי,‬
‫ואישה ישנה כשרגליה מציצות מהשמיכה,‬
‫והוא מעסה את כף רגליה.‬
‫זה כל מה שראיתי. המשכתי ללכת.‬
‫אני לא יודע מה קרה לפני או אחרי,‬
‫אבל אני לא יודע שלעולם לא ישנתי‬ ‫כשרגליי מחוץ לשמיכה…‬
‫כי ראיתי את זה בטעות לפני 30 שנה.‬
‫נורא חם לי בכפות הרגליים‬ ‫ואני כל כך רוצה להוציא אותן.‬
‫אני מנסה את זה מדי לילה במשך 30 שנה,‬
‫ואז התמונה הזו צצה בראשי‬ ‫ואני מכניס אותן בחזרה.‬
‫אני במלון וחושב, "הוא לא יכול להיכנס לכאן,‬ ‫נעלת הכול".‬
‫ואני חושב, "בדיוק לזה הוא חיכה,‬ ‫הוא בטח כבר נכנס".‬
‫אז הוריי צפו ב"רסקיו 911" על ילד שנעלם.‬
‫זה הפחיד אותם והם אמרו…‬
‫הם לקחו את זה בקטע של "יחטפו אתכם,‬ ‫אין מה לעשות, זה יקרה".‬
‫הם רצו שנתכונן לזה.‬
‫אז במקום ללמוד הגנה עצמית,‬
‫לתת לנו רובה, משהו…‬
‫מה שהם עשו…‬ ‫נכון שתולים מודעות, אם ילד נעלם?‬
‫הם אמרו, "בואו נכין את המודעה.‬
‫"פשוט נעשה את זה". אתם מבינים?‬
‫אם ילד נעלם, תולים מודעה.‬
‫שמים תמונה של הילד ואת המידע מתחתיה.‬
‫משקל, גובה, צבע עיניים והכול.‬
‫במקום לעשות את המודעה, הם הכריחו אותנו‬
‫לכתוב על נייר‬
‫את השם שלנו, הגובה, המשקל, צבע העיניים,‬
‫החזקנו את זה ליד קיר…‬
‫והם צילמו אותנו.‬
‫זו תמונה שלנו, מחזיקים את המידע שלנו.‬
‫הם אמרו, "כששוטרים יגידו לנו לעשות מודעה,‬
‫נגיד, "ובכן, חיכינו שזה יקרה.‬
‫כבר יש לנו כזו, ניתן אותה למשטרה".‬
‫לדעתי, אם היו חוטפים אותנו,‬ ‫ההורים שלי היו בכלא עכשיו.‬
‫איש לא יאמין שצילמתם תמונות מראש.‬
‫הם יסתכלו על זה ויגידו,‬ ‫"ספרו לנו איפה הילדים.‬
‫זו תהיה הדרך הקלה.‬ ‫מעולם לא ראיתי דבר כזה".‬
‫הם הדפיסו את זה ב"וולמארט",‬ ‫לא יכולת לעשות זאת בבית.‬
‫הראית לאנשים שאתה משוגע.‬
‫נכנסו ל"וולמארט" והבחור בטח אמר,‬
‫"אוכל לדבר עם הילדים לבד לרגע?‬ ‫אשמח לפטפט איתם".‬
‫אז אני גם נשוי.‬
‫אשתי ואני חגגנו 14 שנות נישואין.‬
‫ו… תודה.‬
‫אנחנו ביחד כבר 20 שנה,‬
‫פגשתי אותה לפני שנכנסתי לקומדיה.‬
‫עבדנו ב"אפלביז" ביחד.‬
‫שם נפגשנו.‬ ‫אנחנו מעריצים גדולים של "אפלביז".‬
‫עד היום. רגע.‬
‫תנו לי רק… נדמה לי… כן, זה חזק.‬
‫כמה… לא כולם עושים את אותה העבודה?‬ ‫כאילו…‬
‫שיגידו, "אני כבר כאן, אתה לא צריך לבוא".‬
‫זה מה שכדאי להם לעשות, שידברו יותר.‬
‫"אני כאן". והוא עונה, "אני…‬ ‫טוב, לא ידעתי שאתה כאן".‬
‫הוא אומר, "כן, אז אל תבוא.‬ ‫אני אשאר פה ואתה תישאר שם.‬
‫זה הקטע שלנו,‬ ‫שאנחנו יכולים להישאר כאן. נכון?"‬
‫טוב.‬
‫אשתי ואני נפגשנו ב"אפלביז".‬
‫זה היה לפני שנכנסתי לקומדיה,‬
‫אני הייתי מארח והיא מלצרית.‬
‫מישהו שאל אותה לאחרונה,‬
‫"היי, את חושבת…‬ ‫דמיינת לעצמך כשהתחלתם לצאת,‬
‫שחייכם יהיו כפי שהם היום?"‬
‫היא אמרה, "כשנפגשנו הוא היה מארח,‬
‫לא חשבתי שהוא די חכם כדי להיות מלצר.‬
‫אז… כן.‬
‫התקדמנו קצת יותר מכפי שציפיתי".‬
‫אמרתי לה שארצה להיות מלצר והיא אמרה,‬ ‫"אל תוותר על החלום.‬
‫אם תתאמץ, תצליח לשנן את התפריט".‬
‫אני ואשתי… אני החולם בצוות שלנו.‬
‫בכל נישואים, אחד מכם הוא החולם.‬
‫"כסף זה לא אמיתי, בוא נכייף כמה שאפשר".‬
‫והשני שונא ליהנות.‬
‫כך בונים נישואים.‬
‫אם שניכם חולמים, תהיו הומלסים בתוך שעה.‬
‫צריך שמישהו יגיד,‬ ‫"מישהו מכייף? אשים לזה קץ".‬
‫"אתם נהנים? תפסיקו.‬ ‫המזגן פועל? תכבו אותו".‬
‫התחתנתי עם אבא שלי, למעשה.‬
‫בגלל אבא שלי, חשבתי שהפעלת מזגן עולה‬ ‫מאה־אלף דולר ליום.‬
‫בנסיעות חשבתי שאם נדליק אותו,‬ ‫המכונית תתפוצץ.‬
‫שהדלק ייגמר מייד.‬
‫"מישהו הדליק מזגן?"‬
‫אשתי תמיד בסביבה.‬
‫אני מרגיש שהיא תמיד קרובה,‬
‫במיוחד בבית, זה כאילו שהתחתנתי עם חתולה.‬ ‫"את תמיד עליי".‬
‫אם אני הולך לשירותים היא אומרת,‬ ‫"אצבע את דלת השירותים כשאתה שם".‬
‫אני אומר, "תוכלי לעשות את זה אח"כ?"‬ ‫"לא, היה לי זמן, אבל חיכיתי שתיכנס,‬
‫ואז רציתי להתחיל".‬
‫אם אני אוכל משהו שהיא מתנגדת לו,‬ ‫היא פשוט צצה.‬
‫אני מנסה להסתיר את זה.‬
‫אני יכול לאכול עוגיית אוראו בעליית הגג‬ ‫בשלוש לפנות בוקר.‬
‫ואני בטוח שהאור יידלק והיא תגיד,‬
‫"מה אתה עושה כאן?"‬
‫אם אני אשאל, "מה את עושה כאן?"‬
‫היא תגיד, "אני תמיד פה,‬ ‫עושה דברים בעליית הגג".‬
‫היא התקינה "לייף 360" בטלפון שלי.‬
‫כך מאתרים אותך כשלא נמצאים לידך.‬
‫אולי אינכם יודעים שזה בטלפון שלכם.‬
‫זה יותר גרוע ממה שהממשלה עושה.‬
‫אני מעדיף שהממשלה תעקוב אחריי ולא היא.‬
‫היא מתקשרת אליי, "למה אתה במזנון דונאטס"?‬ ‫אמרתי, "לא אחיה ככה, בסדר?"‬
‫אם בא לי דונאטס,‬
‫לא אנעל את הטלפון בלוקר של מכון כושר‬ ‫ואשלם על דונאטס במזומן.‬
‫עשיתי את זה, אבל לא אעשה זאת בכל פעם.‬
‫אסור לי ללכת לחנות שיש לה קופונים שלה.‬
‫אני הולך בחניון ומקבל טלפון,‬ ‫"אל תקנה כלום. יש לי קופון".‬
‫אמרתי, "נראה לך שאבוא לקחת את הקופון?‬ ‫את חושבת שזה יקרה?‬
‫אנסה לשלם יותר בגלל שהתקשרת.‬
‫אני לא יודע אם זה מותר ב'טארגט',‬ ‫אבל אנסה להעלות את המחיר של משחת השיניים.‬
‫תקווי שלא יבקשו ממני לעגל. אני מעגל!"‬
‫אני שונא קופונים והיא מכורה אליהם.‬
‫היא לא מרשה לי. "יש לי קופון",‬ ‫ואני מרגיש מטופש.‬
‫אני קונה דאודורנט ואומר,‬ ‫"אין לי את כל הכסף, אבל אני כמעט שם,‬
‫אבל יש לי את הקופון הזה.‬
‫יום אחד אני מקווה לשלם מחיר מלא.‬
‫אנחנו חוסכים כמה שאפשר".‬
‫אחת המריבות הטובות שלנו…‬
‫כלומר, המריבה לא הייתה טובה,‬ ‫היא הייתה מגוחכת.‬
‫זה היה על הביטוי "במכה אחת".‬
‫רק בגלל הביטוי הזה.‬
‫אשתי ואני…‬
‫רגע, אני… זה האחרון, אני שומע אותו ברקע.‬
‫כי שומעים אותו ממרחקים.‬
‫ואז הוא טס לכיוון ההוא.‬
‫נכון שנשמע שהוא טס לכיוון השני? טוב.‬
‫אתם בכלל לא שומעים אותו‬ ‫ואני סתם תקוע כאן, כלומר…‬
‫זה רודף אותי עד סוף חיי.‬
‫בכל מופע, נחזור לאולמות ואני אגיד,‬ ‫"אתם שומעים מסוק בתוך הבניין?"‬
‫אגיד, "כן, שומעים? כולם שומעים?‬
‫תשכבו על הרצפה, תהיו בשקט. זה מסוק?"‬
‫טוב.‬
‫אז רבנו בגלל הביטוי "במכה אחת".‬
‫רק בגלל הביטוי.‬
‫אם אתם נשואים טריים, זה לא נשמע הגיוני.‬
‫נכון, זה לא. זו מריבה של עשר שנים ומעלה.‬
‫זה לאחר המריבות על הכלים,‬ ‫ומריבות על קיפול בגדים.‬
‫זה השלב שבו הן מנסות לשבור את רוחך.‬
‫אתה כמעט כמו שהן רוצות אותך,‬ ‫וזו המריבה שמפילה אותך.‬
‫אשתי רצתה לבקר את הוריה בסופ"ש,‬
‫וההורים שלה גרושים.‬
‫לי זה הכי קשה, למען האמת.‬
‫אף אחד לא מדבר על זה, להתחתן לתוך גירושים.‬
‫הגירושים הם בגללה, לא בגללי,‬
‫אז למה אני צריך לנסוע ל-50 בתים שונים?‬
‫אז…‬
‫היא רצתה לבקר את הוריה ואמרה‬ ‫"נעשה את זה במכה אחת".‬
‫מעולם לא שמעתי את אשתי אומרת "במכה אחת".‬
‫אנו ביחד 20 שנה והיא לא אמרה את זה.‬
‫זה כאילו שמישהו אמר לה באותו יום, "היי,‬
‫תשתמשי יותר בביטוי 'במכה אחת'".‬
‫היא אמרה, "אתקשר לבעלי" ואמרו לה "מושלם,‬ ‫תגידי לו את זה 40 או 50 פעמים".‬
‫היא אמרה לי, "אני רוצה לבקר את הוריי‬ ‫ולעשות את זה במכה אחת".‬
‫אמרתי, "טוב, נעשה את זה במכה אחת".‬
‫היא אמרה, "נעשה את זה במכה".‬ ‫אמרתי, "נעשה את זה במכה.‬
‫מכה אחת, אני בעניין".‬
‫היא אמרה "במכה אחת", שוב ושוב.‬
‫כשהיא תיארה את הנסיעה של המכה האחת‬ ‫היא אמרה,‬
‫"ניסע לאימי, נחזור הביתה וניסע לאבי".‬
‫אז חיכיתי והיא לא אמרה כלום,‬
‫ואמרתי, "זו לא המשמעות של 'במכה אחת'".‬
‫במקום להודות שייתכן שהיא טעתה,‬
‫היא אמרה, "אני יודעת מה זה 'במכה אחת',‬
‫אמרתי, "כן? לא נראה לי שאת יודעת.‬
‫יש לנו את אותו שם משפחה,‬ ‫אני לא רוצה שתנהלי שיחות על מכה אחת.‬
‫מה זה 'שתי ציפורים במכה אחת'?‬ ‫נעבור על כולם, את לא מכירה כלום".‬
‫היא ניתקה לי בפנים.‬
‫הגעתי הביתה.‬
‫אתה מגיע הביתה אחרי מריבה ואומר, "טוב.‬
‫כמה זמן המריבה? זה עדיין קורה?‬
‫זה נגמר? לא יודע. צריך לבדוק את זה.‬
‫היא לא משתמשת במילים כמו 'מצטערת',‬ ‫הייתי שמח לשמוע את זה".‬
‫זו מילה שהיא בהחלט לא מבינה.‬
‫אני אומר את זה כל הזמן, אני מסתובב בבית‬ ‫עם שק של "מצטער", מחלק אותם כל היום.‬
‫אני מנסה לתת לה. "רוצה קצת?"‬ ‫היא אומרת, "אין לי כיסים, אז לא".‬
‫לא דיברנו כל הלילה. ישבנו שם,‬
‫הבת שלנו… אנו צופים בטלוויזיה ואוכלים.‬
‫אמרתי, "את יודעת שאמך משוגעת, נכון?"‬
‫היא אמרה, "עשית שיעורים?‬ ‫שלא תהיי טיפשה כמו אבא".‬
‫והבת שלך אומרת, "כולכם משוגעים?"‬
‫אז אני שוכב על הספה,‬
‫אשתי באה ונתנה לי נשיקת לילה טוב,‬
‫ואז היא הלכה לישון, וזהו.‬
‫הרגשתי שכך היא מתנצלת, כנראה.‬ ‫אבל היא לא אמרה את זה.‬
‫שכבתי שם וחשבתי על זה.‬
‫חשבתי על זה הרבה. כשאתם נשואים זמן רב,‬
‫לפעמים משחררים דברים. למי אכפת?‬
‫למחרת בבוקר אני קם ועדיין רוצה לדבר על זה,‬
‫כי לא דיברנו כל הלילה.‬
‫אז אמרתי לה, "תראי,‬ ‫אני חייב לומר לך, כלומר,‬
‫זו לא המשמעות של הביטוי".‬
‫זה ממש עצבן אותה.‬
‫אבל הרגשתי טוב לגבי הוויכוח,‬ ‫חשבתי על זה כל הלילה.‬
‫חשבתי, "אתה מנצח בעניין הזה.‬ ‫תעלה אותו שוב.‬
‫אני כבר לא מחזר אחריה, אני רוצה‬ ‫לנצח בוויכוח. אנו נמות ביחד".‬
‫כמעט הערתי אותה מהשינה,‬ ‫כי התלהבתי עד כדי כך.‬
‫כמעט ניערתי אותה ואמרתי,‬ ‫"זו לא המשמעות של הביטוי".‬
‫הנישואים שלנו כמעט נגמרו במכה אחת. אז…‬
‫טוב, תודה רבה שבאתם לכאן.‬ ‫אני באמת מעריך את זה.‬
‫אתה לא יודע מי זו טוניה הרדינג?‬ ‫-לא.‬
‫כולם מכירים את הסיפור, כל חובבי הספורט.‬
‫אתה לא יודע מי זו טוניה הרדינג?‬
‫איש לא שמע על טוניה הרדינג, אחי.‬
‫אני לא מאמין שאתה לא יודע את זה.‬
‫אני חובב הספורט הכי גדול שיש.‬
‫אם אני לא יודע, אף אחד מהצופים לא יודע.‬
‫תשאל אותם. טוניה הרדינג, ננסי קריגן.‬
‫שמונים אחוז מהאמריקנים ידעו. 80 אחוז.‬
‫אפילו 80 אחוז מהאוטובוס הזה לא יודע.‬
‫אחת סיימה ראשונה ואחת שנייה?‬
‫נו, באמת!‬
‫שכנעתי את ניק שאני לא יודע‬ ‫מי הן ננסי קריגן וטוניה הרדינג.‬
‫ניק מגלה שאני יודע מי אלו.‬
‫הוא מגלה עכשיו, אתכם.‬
‫- ניק נוביקי -‬
‫מעולם לא אמרתי לו.‬ ‫אני בהחלט יודע מי הן.‬
‫אמרת, "זו הפעם הראשונה שהוא שומע את זה".‬
‫ואמרתי, "זו באמת הפעם הראשונה!"‬
‫דפקתי לעצמי בראש.‬
‫היה נהדר, כן.‬ ‫-נו , באמת!‬
‫נו, באמת!‬
‫תרגום כתוביות: ליאת בר־און‬