Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Se oli hauskaa, isä.
Ratsastitko hevosilla? -Joo.
Se oli kivaa, koska sain ratsastaa hänen…
Selvä.
Harper, minulla on show.
Ole hauska.
Rakastan teitä. -Samoin.
Toivottakaa tervetulleeksi isäni, Nate Bargatze!
No niin. Nyt se tapahtuu.
Tämä on hauskaa.
Tämä on… Joo.
2020 on ollut suosikkivuoteni.
Se on ollut kaikista vuosista paras.
Alienit ovat todellisia. He kertoivat ufoista.
Eikä kukaan piitannut.
Millaisena vuonna voi lipsauttaa:
"Hei, kaikki. Tänään…" Uutisten lopussa.
"Ufoja on olemassa."
"Onko niillä korona?" "Ei ole.
En tiedä. Ei niitä testata."
Sanoin vaimolleni, että he kertoivat ufoista,
mutta hän vain jatkoi päiväänsä.
Saatatte miettiä, ettette kuulleet siitä. Aivan.
Niin uskomaton 2020 on ollut.
Tänä vuonna on myös hyvä nähdä, mitä ystävät ajattelevat.
On hyvä olla jossain keskellä.
Minulla on ystäviä, jotka käyvät suihkussakin maski päällä -
ja nukkuvat maski päällä,
koska heillä on hamsteri, jolla voi olla se.
He asuvat kaksin hamsterin kanssa.
Minulla on myös ystäviä, jotka eivät ole edes kuulleet koronasta.
He elävät kuin joku olisi käskenyt yrittää saada sen.
Monet ystävistäni sairastivat sen jo.
Heille tuli kuumetta.
"Minulla oli kuumetta pari tuntia helmikuussa. Se oli varmaan se."
Yksi kaveri kertoi saaneensa sen 2015.
Hän…
Hän oli vakuuttunut siitä.
"Olin ensimmäinen, mutta se ei levinnyt kuten nyt."
Yksi juttu, joka katosi lopullisesti, on julkisuudessa yskiminen.
Sitä ei enää tehdä.
Jos vesi menee raflassa väärään kurkkuun, on sama mennä auton alle.
Koko ravintola pysähtyy. Oma pöytäseurue käskisi häipyä.
Ulkona yskiminen vahingoittaisi eniten vanhempiani,
koska se on heidän juttunsa.
Ulkona yskiminen. He pitävät siitä ja yskivät aina.
He yskivät kaikkialla. Isä on aina tukehtumaisillaan.
Jos ei ole, me huolestumme.
Niin paljon hän… Menemme raflaan,
ja he kysyvät, onko isä kunnossa. "Joo, hän vain on sellainen."
Olen matkustanut ympäri maata koronan aikana.
Maan keskiosissa pärjätään hienosti.
Kävin NASCAR-kisoissa. Heillä oli maskit päällä.
Monet yrittävät kaikkensa. Mittaamme lämpötilamme.
Kävin Buffalo Wild Wingsissä. He mittasivat sen.
Eikö se teini muka tiedä, mitä tekee? Väitättekö te…
Hän päätyy lääkikseen. He aloittavat näin.
Hän mittaa lämpötilan. "7 astetta. Kaikki jees."
Ei puutu kuin 30 astetta.
En… He eivät edes huolestu siitä.
"14 astetta." "Silloinhan minä olen kuollut."
"Huono homma."
Kysyin, toimiko mittari. "En tiedä. Kun se piippaa, annan mennä."
Yksi teini sanoi "piip". Mittari ei toiminut, joten hän sanoi sen.
Minä -
kysyin, oliko se… Hän sanoi: "Olet ok."
Olen pärjännyt ihan hyvin.
Näinä aikoina voi joko… Olen laihtunut koronan aikana.
Jos haluaa lihoa, nyt on oikea aika. Kukaan ei valita siitä.
Minä lihoin siihen asti, kun korona alkoi. Seurasin sitä sääntöä.
Koronan alettua halusin lopettaa. Naapurini alkoi treenata pihatiellään.
Hän pyysi minuakin treenaamaan. Koronan aikana on vaikea keksiä tekosyitä.
"On kiire. En ehdi tänään."
Hän oli pihalla. Aloitimme, ja hänellä oli ohjaaja.
En ole ikinä pitänyt kuntoilusta. Sanoin haluavani treenata vain ylävartaloani.
He sanoivat, että treenaisimme joka päivä jalkoja. Pelkkiä jalkoja.
Ohjaajilla on valtava salaliitto.
Ylävartaloa ei treenata ikinä, ja kun… Kysyin, oliko se ylävartalotreeniä.
Hän sanoi sen olevan. "Niinkö? Kumartelen paljon."
Pääongelma on ruokavalioni. Syön kuin lapsi.
Syön… En mitään hyvää.
Ohjaaja sanoi: "Kerro aamiaisestasi ja kaikista aterioistasi eiliseltä."
Mietin, ettei se ollut hyvä päivä.
"Valitaan toinen päivä."
Hän käski kertoa eilisestä. "Söin aamulla donitseja."
Hän kysyi, olivatko ne vain näkyvillä. "Ei. Ajoin hakemaan niitä."
Hän kysyi, olivatko ne matkan varrella. "Eivät. Myöhästyin niiden vuoksi."
Hän kysyi, otinko illalla välipalaa. "Söin karkkia illalla."
"Katsoitko elokuvaa?" "En vaan telkkaria."
"Oliko se lastenpussi?"
"Ei vaan iso pussi.
Jos joku olisi pyytänyt sitä, kukaan ei olisi erehtynyt pussista."
Minulla on univaikeuksia.
Joka lääkäri…
Syön karkkia, juon limsaa ja mietin, mikä on vialla.
"Aivoni käyvät illalla täysillä."
Kaverit kieltävät syömästä karkkia sängyssä.
Se voi olla syy.
Olemme matkustaneet paljon. Teimme kivoja drive-in keikkoja.
Tykkään matkustamisesta. Kerran olin Los Angelesissa.
Seuraavana päivänä piti mennä Austiniin, Texasiin.
Lento oli varhain.
Edellisenä iltana mietin vain, että piti viettää normaali ilta.
Päädyin hengaamaan, ja siitä tuli ongelma.
Heräsin vasta lennon mentyä.
Kone ei ollut portilla vaan Austinissa, Texasissa.
He kirjoittautuivat jo hotelliin.
Hain puhelintani varatakseni lennon -
mutta olin kadottanut sen illalla. Minulla ei ollut puhelinta.
Jouduin ostamaan lipun tiskiltä kuin 50-luvulla.
Kun tiskille menee, he eivät odota lipunostajaa.
Pääsin tiskille ja pyysin lentolippua Austiniin, Texasiin.
He käskivät mennä ostamaan sen ja olla sekoilematta.
Sanoin haluavani kirjoittaa shekin lentolipusta -
Austiniin, Texasiin.
Lentoa ei ollut, joten jouduin joka terminaaliin.
Sanoin yhä uudelleen: "Lippu Austiniin, Texasiin."
Löysin viimein lennon, mutta tyttö ei ollut ikinä myynyt lippua niin.
"Tämä on ensimmäinen kerta 10 vuoteen. En osaa tehdä tätä."
Hän meni takahuoneeseen ja toi sieltä tosi vanhan naisen.
Nainen oli siellä vain siitä syystä.
Hän toi mukanaan vanhan luottokorttikoneen.
Hän sanoi: "Hoidan asian. Tämä on kivaa."
Oli outoa olla ilman puhelinta. Kaikilla on sellainen.
Matkalla kentälle tuijotin vain ympäriinsä.
Odotimme jonossa, ja tuijotin eteeni.
Ihmiset miettivät, mikä minulla oli vialla.
"Missä puhelimesi on?" "Ei ole.
Voin jutella, jos puhut minulle. Olisi kiva rupatella."
Luulin pääseväni pian turvatarkastuksesta, mutta edessä oleva kaveri viivytti minua.
Metallinpaljastin alkoi huutaa.
Häneltä kysyttiin metalliesineistä.
Hän sanoi, että hänellä oli avaimet.
Luulimme, että hän kertoisi polvesta tai lonkasta.
Vanhuksissa on paljon metallia. Hän kysyi, olivatko avaimet syynä.
Se olisi ollut Voitto kotiin -ohjelman ykkösvastaus.
"Mikä laukaisee metallinpaljastimen?" "Avaimet."
Sanoin, että kokeillaan avaimilla ja ilman.
"Olisi kiva tietää. Ehkä avaimista on valehdeltu."
Olen tehnyt drive-in-esityksiä kaverini Nic Novickin kanssa.
Nic on pieni ja hauska ihminen. Aloitimme yhdessä.
Nic on hauska kaveri. Häntä on helppo huijata.
Kerran kahvilassa lähellämme istui tyyppi ison siperianhuskyn kanssa.
Nic kysyi minulta, oliko se susi.
Sanoin, että oli varmaan.
"Uuden lain mukaan suden pyydystäjä voi ottaa sen lemmikiksi."
Hän mietti, pitäisikö tyypiltä kysyä. Sanoin: "Ilman muuta. Hän haluaa sitä.
Siksi hän toi suden tänne."
Nic käveli tyypin luokse ja kysyi: "Onko tuo susi?"
Tyyppi ei osannut vastata. Hän sanoi: "Mitä?
Luuletko, että toin kahvilaan villin suden -
eikä se ole siitä moksiskaan eikä sekoa?"
Ajaessamme bussilla drive-in esitykseen -
vakuutin Nicille, etten tiennyt, keitä Nancy Kerrigan ja Tonya Harding olivat.
Nic saa tietää minun tietävän juuri nyt teidän kanssanne.
En kertonut ikinä. Tiedän tasan, keitä he ovat.
Nic puhuu aina 90-luvun urheilijoista.
Hän tuntee vain 90-luvun. Hän mainitsi Kerriganin ja Hardingin.
Kysyin, keitä he olivat. Hän oli ihmeissään.
Sanoin, että kukaan ei varmaan tiennyt heistä.
Hän sanoi: "Se oli iso taitoluistelujuttu. Kuin mafian isku."
Sanoin: "Olisin varmasti kuullut siitä. Kukaan ei tiedä siitä."
Hän meinasi seota. Sanoin, että siitä pitäisi tehdä dokumentti.
"Siitä tehtiin!"
Joku sanoi: "Siitä pitäisi tehdä elokuva." Hän huusi: "Siitä tehtiin!"
Yksi suosikkijutuistani oli…
Siitä on tosi kauan. Menimme kaverimme luo.
Meidän piti kiivetä neljä kerrosta ovelle.
Kävelen Niciä nopeammin ja odotin häntä ennen,
mutten viitsi enää. Olemme kuin vanha pari.
Tiesin, minne menimme, ja hän ei. Jätin hänet ja menin kaverin asuntoon.
Sanoin, ettei Nic tiennyt, missä kaverini asui.
"Katsotaan, miten käy."
Kului puoli tuntia.
Nic tuli viimein asuntoon. Kysyin, missä hän viipyi.
"En tiennyt, minne mennä." Sanoin tienneeni sen.
"Olit kauan poissa. Menitkö takaisin ulos?"
"En. Olin koko ajan jonkun muun asunnossa."
Hän meni jonkun… Hän kokeili ovenkahvoja.
Ovi aukesi. Hän sanoi "olen Naten kanssa" ja istui sohvalle.
Hän pääsi niin pitkälle.
Miettikää sohvaanne. Hän pääsi tosi pitkälle asuntoon.
Hän oli niin itsevarma, että he varmaan luulivat tuntevansa Naten.
Drive-in-esitykset olivat hauskoja. Esiinnyimme ulkoelokuvateattereissa.
Sieltä on vaikeaa lähteä aikaisin, jos ei pidä esityksestä.
Autonvalot osuvat kasvoihin, ja kuski vain peruuttaa.
"Sinne meni."
Tein yhden Zoom-esityksen. Ihmiset näkivät vain kasvoni.
Juuri ennen kuin aloitimme, joku sanoi: "En tiedä. Joku tyhmä komediajuttu."
Mitä hän sanoi?
Paljon helikoptereita. Niin käy ulkona.
Seuraava spesiaali pidetään Los Angelesin lentokentällä.
On kiva palata entiseen ja mokata sisätiloissa.
Sitähän te haluatte.
Yksi viimeisimmistä mokistani oli…
Teemme paljon yritystapahtumia. Tein sellaisen Tampassa, Floridassa.
Tyyppi johti Tampan sähköyhtiötä. En tiedä, mitä he tekevät,
mutta hän keksi sähkön Floridassa.
Hänellä meni hyvin.
Ja…
Hän oli kiva ja antelias tyyppi.
Hän arpoi työntekijöiden kesken kaksi autoa.
Hän antoi televisioita, iPadeja… Varmaan 100 000 dollarin edestä -
työntekijöilleen. Se oli kivaa.
Olin yksi niistä lahjoista,
joten kesken kaiken hän pysähtyi ja sanoi:
"Minulla on yllätys. On uskomatonta, että hän tuli."
Hän toi minut esille. Kukaan ei ollut kuullut minusta.
He ajattelivat, että saisivat minut tulemaan vaikka kotiinsa.
Aloitin esitykseni. Esiinnyin tunnin ilman nauruakaan.
En esittänyt edes uusia vitsejä. Ne olivat hittejäni.
Kerroin "jääkahvin maidolla" kolmesti.
Jatkoin vain.
Tein sen, koska uskoin, etteivät he kuunnelleet.
Jotkut lähtivät. Kuskini kysyi joltakulta heistä,
oliko komediaesitys melkein ohi.
Tämä sanoi, ettei tiennyt, mistä kuski puhui.
"Joku pitää puhetta nyt, joten ehkä sen jälkeen."
Esitys loppui, ja pomo tuli lavalle.
Jouduin puhumaan hänelle ja pyysin anteeksi.
"Osasin ennen vitsailla mutta kadotin kykyni. Se on ohi."
Hän oli kiva ja sanoi: "Ei se ole sinun syysi."
En tiennyt, miten se oli mahdollista.
Hän sanoi: "Kun olit lavalla, muistin, ettei suurin osa heistä osaa englantia."
Vastasin: "Se taisikin olla vialla."
Ei kannata palkata englanninkielistä koomikkoa.
Ei mitään varoitusta.
En olisi voinut muuttaa mitään, mutta olisi ollut kiva tietää.
Minulla on tytär nimeltä Harper.
Monet kysyvät, saiko hän nimensä Harper Leeltä,
joka kirjoitti Kuin surmaisi satakielen. En ole ikinä ajatellut kirjailijaa,
joten se ei käynyt mielessä. Toinen nimeni on Lee. En ajatellut sitä.
On ihanaa, kun on lapsi. Lasten itku on tosi viatonta.
Pidän siitä. He itkevät vaikka paidan lapusta.
Suureen ääneen. He eivät pidä… Se tuntuu oudolta.
Kysyin: "Onko talosi tulessa?" Kukaan ei itke yhtä paljon syyttä.
Hän käyttää iPadiaan paljon. Se on vaikeaa.
Heidän ei pitäisi käyttää teknologiaa jatkuvasti.
Hän istuu iPadinsa kanssa.
Hän haluaa tubettajaksi, mikä suututtaa minua koomikkona.
Hän katsoo YouTube-videoita ja tekee omiaan.
Hän vain istuu ja sanoo:
"Terve, mitä kuuluu? Klikatkaa linkkejä, tilatkaa ja kommentoikaa."
Kaikki on vain puhelimessani. Kaikki 90 tuntia. Ei YouTubessa.
Minä ja hänen äitinsä olemme ainoat tilaajat.
Hän katsoo leikkiviä lapsia. Se on hullua.
Se ei ole edes ohjelma. Siinä olisi järkeä.
Hän katsoo lasta, joka sanoo:
"Sinulla ei ole tätä lelua. Avaanko sen?"
Viisi miljardia katselijaa.
Emme osta hänelle mitään, näytämme vain.
"Katso, kun hänellä on kivaa mutta sinulla ei ole."
Käymme hänen kanssaan ulkona. Vien hänet usein Chuck E. Cheeseen.
Heillä oli korona vuonna 1984. Joten…
Joo. Se ei edes selviäisi siellä.
Chuck E. Cheese on rankka. En tiedä, oletteko käyneet siellä.
Kuin he yrittäisivät konkurssia onnistumatta siinä.
He hakivat konkurssia ja pitivät paikan auki.
He kysyivät Blockbusterilta: "Miten pääsitte ulos?"
He eivät uusi mitään. Chuck E:n bändi on robotteja.
Rumpali ei edes käynnisty vaan istuu näin koko ajan.
He sanoivat myyvänsä aikuisille viinaa, mutta se on vain Bud Lightia.
He ovat kännissä aamuyhdeksältä.
Kun joku ajaa lapset kotiin, hän ei käytä Uberia.
Yksi Chuck E. Cheese jäi kiinni siitä,
että syömättömät pizzat laitettiin takaisin noutopöytään.
Normaali ravintola suljettaisiin, mutta Chuck E. Cheese menestyi.
Luettuani tarinan luulin, että se oli normaalia.
Luulin, että se kävisi. En tiennyt, mistä artikkeli kertoi.
Tyttäremme nukkuu yhä sängyssämme. Vanhemmat eivät pidä siitä.
"Lapset täytyy pitää ulkona. Älkää katsoko heitä."
Se on minun vikani. Saimme ainoan lapsemme myöhään.
Haluamme siis kokea kaiken. Matkustan ja kun pääsen kotiin,
haluan, että nukumme yhdessä. Siitä tuli tapa. Niin kävi.
Se on vaikeaa, koska lapset eivät osaa nukkua.
Hän saa 160-senttisen sängyn tuntumaan 80-senttiseltä.
Olen reunalla. Kun nukun yksin hotellissa,
nukun pää yöpöydällä. En osaa enää nukkua muuten.
Hän on sivuttain ja ylösalaisin.
Jos heräisitte ylösalaisin, menisitte sairaalaan.
Hänellä on ilmeisesti myös menopaussi, koska hän on kuumin tuntemani ihminen.
Jäädyn öisin.
Hän potkii peitot pois. Sen kun. Sänky on hänen.
Hänen pitää häipyä joskus.
37-vuotiaana hän kysyy, saako tulla sänkyymme.
Hänen lapsensa nukkuvat sängyissään.
Mies lähti joku aika sitten, koska ei siedä sitä.
Putosin kerran kerrossängystä. Nukuin yläpetillä, menin kaiteen yli -
ja putosin pari metriä maahan suoraan…
Jos ei saa jostain kiinni, jokin paikka vain iskee maahan ensin.
Pääni läjähti lattiaan koko painolla. Sain aivotärähdyksen ja itkin.
Vanhemmat käskivät vain nukkua seitsemän tuntia.
Olen saanut kolme aivotärähdystä enkä yhtään urheilun vuoksi.
Kunhan elin. Päälle tapahtuu kaikenlaista. Minkäs teet?
Yksi tapahtui high schoolissa. Minut työnnettiin pää edellä seinään.
Heiltä kesti kolme tuntia huomata aivotärähdys.
Niin fiksu minä olin.
Kaksi opettajaa ei huomannut -
ja kolmas sanoi: "Hän ei katsonut eteenpäin,
joten tajusin sen.
Hän on yksi parhaista eteenpäin katsojista, joten tajusin sen."
Pahin aivotärähdys tapahtui 12-vuotiaana. Putosin kalliolta.
Kasvoin Tennesseen Old Hickoryssä.
Kiipesimme kallioilla Old Hickory -järvellä.
Teimme niin usein. Kerran liukastuin ja putosin.
Kaverini haki äitini.
Joku tyyppi kalasti järvellä veneessä.
Hän näki minut ja nosti veneeseen.
Hän vei minut portaikkoon ja varmaan mietti,
miksen kiivennyt niitä ylös. Ne olivat kukkulan vieressä.
Se ei käynyt järkeen.
Portailla oli kaksi tyyppiä. Hän sanoi: "Poika putosi. Voitteko kantaa hänet?"
He kantoivat minut.
Äiti oli ambulanssissa pyjamassa.
Isäni oli taikuri, kuten tiedätte.
Hän oli ollut esiintymässä smokissa.
He tulivat sairaalaan, ja tohtori jututti heitä.
Äiti näytti kodittomalta, ja isä oli smokissa.
Se näytti…
He näyttivät eronneilta, eikä elatusapua oltu maksettu.
Emme saaneet tietää, kuka oli veneessä tai portailla.
Olemme aina halunneet kiittää heitä.
He pelastivat henkeni, emmekä saaneet kiittää.
Emme tienneet. Halusin kertoa sen, koska isäni oli esiintymässä viime vuonna.
Hän tekee taikatemppuja vankiloissa. Hän esiintyi vankilassa,
kun esityksen aikana yksi vangeista sanoi tuntevansa hänen poikansa.
Se ei ole isänä paras paikka kuulla moista.
"Poikasi pitää suunsa kiinni. Hän on hyvä tyyppi."
Joten…
Isä sanoi: "Miten tunnet poikani?"
Hän oli yksi tyypeistä, joka kantoi minut ylös portaita.
Olin 12-vuotias, emmekä ikinä tienneet, keitä he olivat.
Hän teki sen veljensä kanssa, joka näki minut The Tonight Show'ssa.
Veli tunnisti minut siksi pojaksi.
Se oli hullua. Siitä lähtien olen tuonut hänet esityksiini.
Pyydän hänet tänne.
Ei hän ole täällä vaan vankilassa.
Sori.
Luottakaa minuun. Hänestä olisi kiva olla täällä.
Joo. Hän vaikka tappaisi sen edestä.
Joskus tuon hänet mukaan.
Sain tietää syyn, miksi hän oli vankilassa.
Se tapahtui samana päivänä. He olivat kantaneet ruumiin alas portaita.
Voitte kuvitella, miten toinen kantoreissu turhautti heitä.
"Oletko tosissasi? Me tehtiin tämä juuri."
Keksin sen osan jutusta. Vannon, että loput on totta.
Tyttäremme on 3. luokalla.
Hän alkoi kulkea koulubussilla ekaluokkalaisena.
Se oli hänen ensimmäinen kertansa.
Vanhempina viemme heidät pysäkille. Se on kivaa.
Veimme hänet sinne, ja hän meni kouluun. Päivän loputtua koulusta soitettiin.
Heillä oli minun ja vaimoni numerot. He soittivat minulle ja sanoivat:
"Tiedättekö tyttärenne koulubussin numeroa?"
Sanoin: "Olen hänen isänsä."
Eli: "Oletko hul…
Luulitko saavasi tiedon soittamalla hänen isälleen?
Valitsitko vanhempien numeroista isän, koska hän tietää?"
Sanoin: "Oletko ikinä nähnyt perhettä?
Miksi soitit miehelle?
Jos aviomiehiä ei ole kahta, älä ikinä soita aviomiehelle.
Kysy naiselta, joka ei tunne tyttöä. Hän selvittäisi sen minua nopeammin."
Jouduin hakemaan hänet.
"Mikä on koulun nimi? Mitä koulua hän käy?"
Lounasta tehdessä pitää varoa, koska lapsilla voi olla pähkinäallergia.
Tyttäremme on allerginen puupähkinöille.
En tunne puupähkinöitä, mutta ne voivat tappaa hänet.
Lääkäri kielsi sen ja häipyi.
Olisi ollut kiva… En tiennyt, mistä pähkinät tulivat,
mutta ilmeisesti kahdesta paikasta.
Toinen ovat puut.
Haluan puolustaa lapsia, joilla on pähkinäallergia.
Heitä ei puolusteta. Aikuiset huutavat heille.
Monet amerikkalaiset aikuiset ovat pähkinäaddikteja.
He ovat raivoissaan. En ole syönyt pähkinöitä aikoihin.
Ne voisi poistaa, enkä huomaisi.
Aikuiset huutavat lapsille kuin nämä olisivat valinneet allergian.
Kuin syntyessä lääkäri olisi kysynyt: "Haluatko kaikkien painajaiseksi?"
Joka tilanne on elämän ja kuoleman kysymys.
Lentokoneessa kerrotaan siitä.
Siellä voisi tarjota rinkeleitä, ja ongelma olisi korjattu,
mutta joka lennolla yritetään…
He sanovat: "Ette saa pähkinöitä tuon luuserilapsen takia."
Aikuiset buuaavat hänelle.
"Tulin lennolle vain pähkinöiden takia. En edes tiedä, minne lennän."
Teemme läksyjäkin.
Tyttäremme tuo niitä kotiin. Ne ovat kivoja.
1. ja 2. luokka olivat mahtavia. Kolmannella huomasimme,
että jotkut läksyt olivat vaikeampia.
"Opitte aiemmin kuin me." En tiedä, onko se totta, mutta…
Hän toi Common Core -matikanläksyjä. He keksivät uuden matikan.
Vanhempia ei varoitettu.
Se on uusi… Ihan uskomatonta.
Meidän piti katsoa 40-minuuttinen YouTube-video -
Common Core -matikasta. En ymmärtänyt sitä.
Jos ette tunne uutta matikkaa,
sen päämääränä on käyttää koko paperi yhtä tehtävää varten.
Tehtävä pitää purkaa osiin.
Tehtävä laitetaan yläreunaan, ja se vain jatkuu.
On vielä hauskempaa nähdä vanhaa matikkaa seassa.
Purettaessa paljastuu vanhaa matikkaa,
jonka olisi voinut tehdä jo ylempänä.
Vanha matikka toimii yhä.
En saa vääriä vaihtorahoja, vaikka käytän vanhaa matikkaa.
Samaan vastaukseen on pitkä matka.
Kuin vaimo koputtaisi oveen, avaisin sen, ja hän pyytäisi päästä sisään.
Sitten pyytäisin häntä tulemaan takaovesta.
"Eikö etuovi toimi?" "Toimii. Käytän sitä toisten kanssa,
mutta sinun pitää hypätä aidan yli, tulla takaovesta ja tavata minut tässä."
Vaikka vitsailen Common Coresta, olen oppinut alakoulun läksyistä.
Se on noloa.
Olen 41, ja tyttäreni on 8.
Hänen ei ikinä pitäisi sanoa mitään, mitä en ymmärrä.
Opin, milloin sanotaan a ja milloin an. En tiennyt, että siitä oli sääntö.
Luulin, että se piti arvata ja sanoa, mikä tuntui oikealta.
Käytän pilkkuja niin. En ole ikinä osannut käyttää niitä.
Jos tunnen pilkun tulevan, yritän kiertää lauseen.
Jos en voi, laitan pilkun ja katson, sanooko kukaan mitään.
Joku kysyy: "Onko tuo pilkku?" "Puhelimen pilkku-nappi on jumittunut."
En muista koulusta mitään. Joku kertoo historiasta,
enkä tiedä, milloin hän oppi sen. Jätimme sen väliin.
Hädin tuskin valmistuin high schoolista. Reputin tieteen.
Otin viimeisenä high school -vuonna tiedettä.
Reputin sen. Isä pyysi opettajaa päästämään minut läpi.
"Ei hänestä tule tieteilijää." Opettaja suostui.
Hän oli varma, etten päätyisi alalle.
Sain high schoolin päättökokeesta 17 pistettä.
Jos ette tunne niitä, 18 on huono, mutta sillä selviää.
17. Minulta kysyttiin, kävinkö edes sitä koulua.
"Mitä oikein teet?"
Muistan vain sen,
että 7. luokalla yksi poika nyrkkeili liikunnanopen kanssa.
Se jäi mieleeni.
Hän oli liian vanha 7. luokalle. Hän ajoi kouluun.
Jos opettaa 7. luokkaa ja oppilas ajaa kouluun,
on varmaa, että siitä tulee tappelu. Niin vain käy.
Ihmiset puhuvat minulle kuin tyhmälle.
Tunnen sen, jos jututan vierasta. Se johtuu silmistäni. Ne ovat isot.
Minulta kysytään: "Kuunteletko yhä?"
Istuin vain ja kuuntelin.
Hän vastaa: "Näytit poissaolevalta."
Minulla on kääntötakki.
Niitä on kaksi, koska en tiennyt siitä.
Ostin ne samalla kerralla ja sovitin niitä erikseen.
Tykkäsin mustasta ja päätin ostaa sinisenkin.
Vein ne kassalle. Hän kysyi: "Oletko varma?"
Vastasin: "Tiedän, mitä teen."
Kaikista tyhmintä oli…
Tykkään golfista. Yksi tyyppi kertoi -
oikeasta golfkentästä Pohjois-Carolinassa,
jossa laamat ovat mailapoikina.
Jos ette tunne golfia, mailapoika kantaa bägiä,
kertoo etäisyyden reiälle ja auttaa.
Kentällä on laamoja.
Golfbägi laitetaan laaman selkään, joka kantaa sitä.
Hän kertoi siitä ja katsoi isoihin tyhmiin silmiini.
Hän sanoi: "Laamat eivät muuten osaa puhua."
Hän vastasi kysymykseeni etukäteen katsoessaan tyhmiin silmiini.
"Sanon sen, jotta hänen ei tarvitse."
Kuin jututtaisin kirahveja eläintarhassa. "Mistä olette kotoisin?
Tiedän sen, mutta mistä tarkalleen?"
Annan tuon lentää ohi. Vaikeinta on se, että näen ne ensin.
Näen vilkkuvalon kahdeksan kilsan päästä.
"Se on tulossa tänne."
Ajattelen, että se…
Pari kertaa ne olivatkin tähtiä.
Katsoin ylös ja mietin, että se oli kovin hidas.
"Yksi leijuu yllämme." Vastaatte: "Se on kuu."
"Niinkö?"
Olen 41-vuotias.
En halunnut täyttää 40. Muistan vanhempieni 40-vuotissynttärit.
Se tuntuu vanhalta.
Silloin myös tajuaa, että on kaikkia muita vanhempi.
Ennen 40. ikävuotta kaikki ovat samanikäisiä kuin itse.
Jostain syystä 40-vuotias on muita vanhempi.
Juttelen ja kyselen 90-luvun lopusta.
"En ollut syntynyt vielä." "Oikeastiko, hemmo?
Minusta näytämme samalta.
Missä isäsi on? Haluan kysyä häneltä. Minusta olemme samanikäiset."
Aloin kärsiä 40-vuotiaana klaustrofobiasta.
Sain sen The Simpsons Ridestä, mikä on hullua.
Olemme 30 metrin päässä elämäni tuhoutumispaikalta.
Olin laitteessa tyttäreni kanssa.
Istuimme ystäväni kanssa, jolla oli kaksi tytärtä.
He laittoivat kaaren syliimme, ja jalkani jäi jumiin keskelle.
Se avasi oven, josta en tiennyt.
Se on ongelma. Pysäytin laitteen.
Oli tosi noloa pysäyttää lasten laite -
ja heiluttaa. "En pysty tähän."
He avasivat turvakaaren. Sanoin lähteväni.
Kukaan ei päässyt kyytiin takiani. Jouduimme lähtemään.
Pilasin sen kaikilta.
Klaustrofobia pilaa kaikkien hauskanpidon.
Klaustrofobian paniikki on tosin hassua.
Se ei tunnu hauskalta, mutta se, miten äkkiä normaalista tulee hullu…
Se tapahtuu yhtä aikaa.
Se on minulle uutta, joten unohdan asian.
Sitten joudun tilanteeseen, jossa muistan sen.
Menin kerran Uber-kyytiin seitsemän muun kanssa.
Sanoin meneväni kolmannelle riville.
Yritin olla kiva. Kiipesin taakse, muut nostivat penkit, ja se iski.
Istuin takana ja yritin olla normaali. En puhunut.
Sitten kysyin, voivatko he avata ikkunan. "Voisitteko nousta nopeasti autosta?"
Aivan.
Ajoimme moottoritiellä. "Voitteko avata ikkunan?
Saisinko ajaa tätä Uber-kyytiä?"
Synnyin vuonna 1979.
Sanon sen siksi, koska jos olette minun ikäisiäni -
noin vuosilta 78 - 80, ehkä tiedätte tai ette,
ettei minua ole sanottu millenniaaliksi tai X-sukupolveksi.
En kuullut niistä kasvaessani, ja nyt niistä puhutaan jatkuvasti.
Yritin selvittää, mikä olen. En ole käytännössä mikään.
Olen reunalla. Olen sukupolvien kuilussa.
Meitä sanotaan ksenniaaleiksi -
tai The Oregon Trail -sukupolveksi.
Lempparini on "onnekkaat".
Se on totta. Olemme onnekkaita. Kasvoimme kahdessa eri maailmassa.
Lapsena elin kuin 50-luvulla.
Kävin ulkona, eivätkä vanhemmat tienneet, missä olin.
Kävimme koulua ja pelasimme Oregon Trailia koulun tietokoneella.
Kotona ei ollut tietokoneita, paitsi tsiljonääreillä.
High schoolissa minulla oli AOL. Kotona oli tietokone.
Sain hakulaitteen ja kännykän.
Sain some-sivuston vasta 26-vuotiaana Myspacesta.
Tekoni high schoolissa olivat vain huhuja. Ne eivät pilaa elämääni.
Ikäiseni tajuavat päätyvänsä aina keskelle.
Ymmärrämme X-sukupolven edustajia. Samoin millenniaaleja.
Olemme aina välissä, ja ne ryhmät vihaavat toisiaan.
Olin eniten välissä yhdessä hotellissa.
Monissa hotelleissa on Chromecast. Huoneessa voi katsoa Netflixiä.
Menin huoneeseeni ja avasin sen. Chromecast ei toiminut.
Soitin vastaanottoon, ja puhelimeen vastasi tosi vanha ääni.
Mies selviytyi sisällissodasta.
Häntä halusi kiittää palveluksesta.
"Oliko hän armeijassa?" "Varmaan.
Senikäiset olivat kaikki, joten sano pois."
Sanoin, ettei Chromecast toiminut.
Olisin voinut keksiä sanan. Hän ei tiennyt sitä.
"Piip-poppini hajosi."
Hän kysyi, asuinko hotellissa.
"Soittaisinko vastaanottoon eri hotellista?"
Hän sanoi: "En tiedä, mikä se on, mutta lähetän sinne nuoremman tyypin."
Vastasin: "Hienoa."
Tyyppi koputti oveen, ja avasin sen. Hän oli isäni ikäinen.
Kun näin sen, tajusin, ettei se kannattaisi.
"Olet kuullut siitä, mutta jos en osaa korjata sitä, et osaa sinäkään."
Hänen sukupolvensa haluaa silti yrittää.
Päästin hänet sisään. Hän tuli ja istui vähän liian pitkälle sängylleni.
Hänen pohkeensa koskivat sänkyyn.
Mietin, roikkuivatko jalat ilmassa.
"Onko kylmä? Haluatko peittoja?"
Hän otti kaukosäätimen ja paineli nappeja.
Sanoin, ettei se auttaisi.
Hän sanoi: "Yritetään silti." Minä suostuin.
"Avaan suihkun ja ikkunan. Kokeillaan kaikkea.
Ehkä se alkaa toimia. Niillä voi olla yhteys."
Se ei onnistunut. Hän sanoi: "Nuorempi tyyppi on tulossa töihin."
Mietin, että olin itse nuorempi.
"Ei kannata. En tarvitse sitä." Hän sanoi millenniaalin tulevan.
Ajattelin, että ongelma voisi ratketa.
Millenniaalit syntyivät teknologian keskelle.
Hän osaisi korjata sen. Innostuin.
Hän sanoi tyypin saapuvan tunnin päästä.
Arvatkaa, kuinka nopeasti hän korjasi sen.
En saa koskaan tietää, koska hän ei tullut töihin.
Hän ei edes soittanut.
Sain tietää siitä, koska vanhus korvasi hänet ja soitti.
Hän oli raivona ja vihasi sitä millenniaalia.
"Hän ei ikinä tule eikä ota tätä vakavasti.
Hänellä on pähkinäallergia."
Korjasin sen itse, koska se oli vain irti.
Se oli minun vikani.
Seuraavana aamuna iski tyttäreni sukupolvi.
Hänen sukupolvensa ajattelee vain itseään.
Menin aamiaiselle, ja siellä oli noutopöytä.
Kävimme sitä läpi, ja nuori tyttö edessäni otti vohveleita.
Hän otti vohvelin, ja lautasella oli kahvipannullinen siirappia.
Siitä kaadetaan, ja se laitetaan lautaselle.
Sitten voi mennä syömään.
Hän otti siirapin mukaansa pöytään.
Siirappi oli poissa. Vain minä näin sen tapahtuvan.
Kuulin ihmisten kyselevän, mistä sai siirappia.
Siitä tuli ongelma.
Ihmiset kyselivät siirapista, eikä hotelli tiennyt.
"Kaikki siirappi oli pöydässä."
Tiesin, missä se oli, mutten halunnut sekaantua.
En herännyt haluten jutella kaikkien kanssa.
Kun nousee sängystä, ei halua ongelmia.
Yritin sanoa juttuja, kun ohitin ihmisiä.
"Ehkä joku vei sen pöytään. Katso ympärillesi."
Jatkoin matkaa.
"Näetkö tuon tytön pöydän? Ehkä se on siellä."
Kukaan ei tajunnut sitä.
Jouduin hakemaan sen. Tyttö istui ystäviensä kanssa.
Menin heidän luokseen -
ja kysyin, saisimmeko siirapin. "Se on kaikille."
He sanoivat "ihan sama" eivätkä välittäneet.
Sisäinen isäni heräsi. Sanoin: "Tiedoksi vain,
etten tehnyt mitään väärää. Te pilasitte kaikkien aamiaisen.
En tiedä, oletteko ikinä syöneet ulkona,
mutta veinkö minä kaikki kananmunat?
Teitte kaiken oikein mutta luulitte, että siirappi on teille.
Missä vanhempanne ovat?"
Pari tyttöä alkoi itkeä. Se tuntui hyvältä.
Olin poissa vähän aikaa. On kiva treenata kurinpitoa muiden lapsilla.
Haluan vitsailla omastakin sukupolvestani,
jottei vaikuta siltä, että jätän sen väliin.
Olin toisessa hotellissa. Tämäkin on siirappijuttu.
Tykkään vohveleista siirapilla. Käytän paljon siirappia.
Olimme Holiday Inn Expressissä. Aamiaispuffetissa -
oli murolaite, josta kääntämällä sai neljä muroa.
Kuin ruokkisi kissaa pitkänä viikonloppuna. "Tuo riittää."
Siellä oli taikinaa, siirappia ja vohvelirauta tekoa varten.
Rautaan kaadettiin taikinaa, suljettiin ja käännettiin.
Se paistaa kaksi minuuttia, ja sen voi avata.
Puolet vohvelista putoaa, toinen puoli ei.
Niin syödään vohveleita.
Olin ikäiseni kaverin kanssa. Hän oli edessäni jonossa.
Emme puhuneet, menimme vain.
Hän pääsi taikinan ja siirapin luo. Astiat olivat kirkkaita. Nimiä ei ollut.
Hän alkoi kaataa siirappia vohvelirautaan.
En estänyt häntä, koska hän ei sanonut, ettei ollut tehnyt sitä ennen.
Hän teki sen kuin maistaisimme sitä myöhemmin.
Hän vain…
"En malta odottaa, että näen, mitä tästä tulee.
Hän tietää jotain mitä minä en."
Hän sulki raudan, käänsi sen, ja se paistoi.
Hän katsoi meitä. Koko jono mietti, mitä siitä syntyisi.
Siitä syntyi mustaa savua.
Pikimusta savu täytti aulan.
Johtaja tuli. "Mitä sinä teet?" "Kaadoin väärää. Näissä ei ole nimiä."
Johtaja sanoi: "Ne ovat kirkkaissa astioissa.
Etkö tiedä taikinan ja siirapin eroa?" "Näin käy varmaan aina."
"Tämä on ensimmäinen kerta ikinä."
He heittivät vohveliraudan menemään.
Heidän oli pakko heittää se pois.
Emme saaneet vohveleita,
koska rauta päätyi roskiin.
Hän kääntyi ja katsoi jonollista ihmisiä pienine kertakäyttölautasineen.
Kaikki olivat surullisia.
Joku sanoi: "Laitoin herätyksen tämän takia."
Pari tyyppiä kiirehti aulaan ilman kenkiä. "Halusin vohveleita."
Vanhempani ovat kuusikymppisiä.
Kun he täyttävät 60,
tajuaa, että on itse perheen pää. Tiedättekö?
He eivät luovuta asemaa.
He vain alkavat tehdä juttuja, joihin ei voi luottaa.
Kävimme kerran kaupassa ja kävelimme takaisin autolle.
Olimme kaupassa tunnin. Kävellessämme isä…
Kuskin ovi oli selällään.
Hän ajoi,
nousi autosta ja käveli kauppaan.
Hän on ajanut 50 vuotta.
Autot ovat nykyään melkoisia, mutta yksi juttu on pysynyt samana 50 vuotta.
Etuovi pitää avata ja sulkea.
Isä meni hautajaisiin äidin housuissa.
Silloin tiesin, ettei häneen voinut luottaa.
"Pitää hakea hänet. Hän ei tiedä, mitä tapahtuu."
Se alkaa, kun juhlapyhät vietetään omassa kodissa -
eikä vanhempien luona.
Kun teimme sen, vanhempani muuttivat kolmioon.
He haluavat juhlia kiitospäivää luonaan, mutta tila ei riitä meille.
Meitä on jotain 20.
Kuin collegeopiskelija pyytäisi jouluksi asuntolaan.
Pöytä riitti neljälle,
ja he laittoivat tv-tarjottimia ja yöpöytiä jonoon pitkin käytävää.
Väkeä istui portailla. Lapset söivät autossa.
"Palatkaa autoon. Ette voi syödä sisällä."
Äidillä ei ollut ketsuppia. Sanoin: "Sitä on kaikilla.
Se tulee talon mukana."
Alkkiksellakin olisi ketsuppia.
Perhe olisi poissa, mutta hänellä olisi ketsuppia.
Kasvoin 80 - 90-luvuilla. Olin silloin lapsi.
Silloin lapsia kidnapattiin paljon.
En väitä, että olimme halutumpia.
Olimme enemmän ulkosalla. Tilaisuuksia riitti.
Meidät sai helpommin pakun kyytiin.
Se ei vaatinut paljoa.
Vanhemmat katsoivat silloin tv:tä. Sen luulisi pelottavan heitä.
Nykyään tv on täynnä rikosohjelmia.
Tv-ohjelmat, podcastit ja elokuvat käsittelevät rikoksia.
Niitä näkee paljon. Silloin kanavia oli vähemmän.
Silloiset ohjelmat olivat tosi väkeviä.
Vanhempani katsoivat Hälytys 911:tä. Siinä näytettiin rikosten lavastuksia.
Se oli väkevää. Näin kolme sekuntia ohjelmasta.
Kävelin olohuoneen poikki.
Vanhempani katsoivat sitä. Tyypillä oli hiihtopipo.
Nainen nukkui jalat peiton ulkopuolella. Hän alkoi hieroa jalkaa.
Näin sen ja jatkoin matkaa.
En tiedä, mitä tapahtui,
mutten ole nukkunut jalat peiton ulkopuolella,
koska näin sen vahingossa 30 vuotta sitten.
Jalkani ovat kuumat, ja haluan työntää ne ulos.
Olen yrittänyt sitä joka yö 30 vuoden ajan.
Sitten muistan sen tyypin ja vedän jalkani takaisin.
Ajattelen hotellissa, ettei hän pääse lukkojen läpi.
Sitä hän on juuri odottanut. Hän on varmaan jo sisällä.
Yhdessä jaksossa lapsi katosi,
ja he pelästyivät.
He ajattelivat, että lapsia kidnapataan eivätkä he voi asialle mitään.
He valmistelivat meitä siihen.
Itsepuolustuksen -
tai aseen antamisen sijasta -
he… Tiedättehän lehtiset, joita jaetaan lapsen kadottua?
He päättivät painattaa niitä.
"Tehdään vain se."
Lapsen kadottua painetaan lehtisiä.
Niissä on lapsen kuva, jonka alla ovat tiedot.
Pituus, paino, silmien väri ja muu. Lehtisen sijasta meidän piti -
kirjoittaa lapulle nimi, pituus, paino ja silmien väri.
Pidimme sitä seinää vasten, ja he ottivat meistä kuvat.
Pidimme kuvissa omia tietojamme.
He sanoivat: "Kun poliisit käskevät tehdä lehtisen,
voimme sanoa, että toivoimme näin käyvän.
Teimme sen jo. Annamme sen poliisille."
Jos meidät oltaisiin kidnapattu, vanhempamme olisivat linnassa.
Kukaan ei usko ennalta otettuja kuvia.
He katsoisivat niitä ja käskisivät viedä luoksemme.
"Se olisi helpointa. En ole ikinä nähnyt moista."
He printtasivat ne Walmartissa. Se ei onnistunut kotona.
Piti näyttää kaikille, että he olivat hulluja.
Walmartissa tyyppi kysyi, saisiko jututtaa meitä yksin.
Olen naimisissa.
Juhlimme vasta 14. hääpäiväämme.
Ja… Kiitos.
Olemme olleet yhdessä 20 vuotta. Tapasin hänet ennen koomikonurani alkua.
Tapasimme töissä Applebee'sissä.
Olemme yhä isoja faneja. Hetkinen.
Minä… Tuntuu siltä… Joo, tuo on hyvä.
Eivätkö ne kaikki tee samaa työtä?
"Olen jo täällä. Ei tarvitse lentää tänne."
Heidän pitäisi jutella enemmän.
"Olen täällä." Toinen vastaa: "En tiennyt…"
"Joo. Minä olen täällä. Mene sinä tuonne. Se on juttumme. Pysytään paikoillamme."
No niin.
Tapasimme siis Applebee'sissä ennen koomikonurani alkua.
Olin hovina ja hän tarjoilijana.
Joku kysyi häneltä vasta, kuvitteliko hän alettuamme tapailla,
että elämästämme tulisi tällaista.
Hän sanoi: "Hän oli hovi -
eikä minusta kyllin fiksu tarjoilijaksi.
Olemme selvinneet pidempään kuin odotin.
Sanoin hänelle haluavani tarjoilijaksi. "Unelmoi vain.
Jos yrität kovasti, opit menun ulkoa."
Minä ja vaimoni… Minä olen meistä unelmoija.
Avioliitossa toinen on aina unelmoija.
"Raha ei ole oikeaa. Pidetään hauskaa, kun voidaan."
Toinen vihaa hauskanpitoa.
Jos avioliitossa on kaksi unelmoijaa, kodittomuus seuraa heti.
Jonkun pitää vahtia ja estää hauskanpito.
"Lopeta hauskanpito. Laita ilmastointi pois päältä."
Nain isäni.
Luulin, että hän uskoi ilmastoinnin maksavan 100 000 taalaa päivässä.
Autossa luulimme, että se räjähtäisi ilmastoinnista.
Bensakin loppui heti. "Laittoiko joku ilmastoinnin päälle?"
Vaimoni on aina kotona. Hän on aina lähellä.
Kuin olisin nainut kissan. "Olet aina kimpussani."
Kun menen vessaan, hän maalaa vessanoven ollessani siellä.
"Etkö voi tehdä tuota myöhemmin?" "Nyt on aikaa.
Odotin, että menit sinne, ja aloitin."
Jos syön jotain, mitä hän ei hyväksy, hän ilmestyy paikalle.
Yritän tehdä sen salaa. Voisin syödä keksiä ullakolla aamukolmelta,
ja valot syttyisivät ja hän kysyisi, mitä tein siellä.
Jos kysyisin samaa, hän vastaisi: "Teen aina ullakkohommia aamukolmelta."
Hän latasi puhelimeeni Life360:n.
Sillä voi seurata kauempaakin. Sovellusta ei ehkä edes huomaa.
Se on pahempaa kuin valtion touhu.
Haluan valtion seuraavan minua hänen sijastaan.
Hän soittaa: "Miksi olet donitsipaikassa?" Vastaan: "En voi elää näin."
Jos haluan donitseja, en jätä puhelinta kuntosalille ja maksa niistä käteisellä.
Olen tehnyt sen mutten tee joka kerta.
Jos menen kauppaan, jonne hänellä on kuponki,
puhelin soi parkkipaikalla.
"Älä osta mitään. Minulla on kuponki." "Pitäisikö ajaa hakemaan se?
Luuletko niin? Yritän maksaa enemmän, koska soitit.
En tiedä, salliiko Target sen, mutta yritän maksaa enemmän hammastahnasta.
Toivo, etteivät he pyydä pyöristämään hintaa ylös.
Vihaan kuponkeja, ja hän on kuponkiaddikti.
Hän ei anna minun… "Minulla on kuponki." Tulee tosi tyhmä olo.
Ostan deodoranttia.
"Rahani eivät ihan riitä, mutta minulla on tämä kuponki.
Jonain päivänä maksan täyden hinnan. Säästämme niin paljon kuin voimme."
Yksi parhaista riidoistamme…
Siis ei paras vaan naurettava.
Se johtui sanasta "kertaheitolla".
Yhdestä sanasta.
Vaimoni ja minä…
Odottakaa. Tämä on viimeinen. Kuulen sen äänen taustalla.
Sen kuulee jo kaukaa. Tiedän, minne se lentää.
Eikö se kuulostakin menevän toiseen suuntaan?
Ette edes kuule sitä, ja minä…
Se vaivaa minua loppuelämäni.
Kun palaamme teattereihin,
kyselen, kuuletteko helikoptereita. Kysytte: "Sisälläkö?"
Vastaan: "Niin. Kuuletteko ne?
Kaikki matalaksi ja hiljaa. Onko tuo helikopteri?"
No niin. Aloimme riidellä sanasta "kertaheitolla".
Yhdestä sanasta. Vastanaineet ajattelevat, ettei siinä ole järkeä.
Ei olekaan. Se on yli 10 vuotta naimissa olleiden riita.
Silloin on jo riidelty tiskeistä ja vaatteiden laitosta.
Naiset yrittävät murtaa meitä henkisesti.
Se on jo melkein tehty, ja tämä vie kuilun yli.
Vaimoni halusi käydä vanhempiensa luona, jotka ovat eronneet.
Se on ollut vaikeinta minulle.
Siitä ei puhuta, kun naidaan eronneiden lapsi.
He erosivat hänen takiaan, eivät minun. Miksi joudun 50 eri taloon kylään?
Joten…
Hän halusi hoitaa kyläilyt "kertaheitolla".
Hän ei ollut ikinä sanonut niin. Ei kertaakaan 20 vuoteen.
Joku varmaan sanoi hänelle silloin: "Käytä enemmän sanaa 'kertaheitolla'."
Hän sanoi soittavansa minulle. "Hienoa. Sano se 40 - 50 kertaa."
Hän soitti. "Haluan hoitaa kyläilyt kertaheitolla."
Sanoin: "Tehdään ne kertaheitolla." Hän sanoi: "Kertaheitolla."
Sanoin: "Tehdään ne kertaheitolla. Heitetään vaan. Sopii."
Hän sanoi "kertaheitolla" yhä uudelleen.
Sitten hän alkoi kuvailla kertaheitolla tehtävää matkaa.
"Käydään äidillä, tullaan kotiin ja käydään isällä."
Odotin, eikä hän sanonut mitään.
Sanoin: "Ei se ole kertaheitolla."
Myöntämättä olevansa väärässä hän sanoi: "Tiedän, mitä se tarkoittaa."
Sanoin, ettei kuulostanut siltä.
"Meillä on sama sukunimi. Et saa puhua muille näin.
Mitä 'kaksi kärpästä yhdellä iskulla' tarkoittaa? Tunnetko mitään niistä?"
Hän löi luurin korvaani.
Menin kotiin. Kun on riidellyt,
miettii, kauanko riita jatkuu ja jatkuuko se yhä.
"Onko se ohi? En tiedä." Sitä pitää tunnustella.
Hän ei ikinä pyydä anteeksi. Se olisi ihanaa.
Hän ei tiedä, mitä se sana tarkoittaa.
Sanon niin aina. Kuljen kotona säkki täynnä niitä -
ja jaan niitä pitkin päivää.
Yritin antaa niitä. "Haluatko kantaa näitä?" "Ei ole taskuja."
Emme puhuneet koko iltana. Istuimme, ja tyttäremme…
Katsoimme telkkaria ja söimme. Sanoin: "Tiedäthän, että äitisi on hullu?"
Vaimo sanoi: "Teitkö läksyt? Ei kannata olla tyhmä kuin isäsi."
Tyttäremme sanoi: "Oletteko te hulluja?"
Makasin sohvalla. Vaimoni antoi hyvänyönsuukon -
ja meni nukkumaan.
Se oli kai hänen anteeksipyyntönsä, mutta hän ei sanonut sitä.
Makasin ja ajattelin asiaa.
Ajattelen asioita, koska useamman vuoden jälkeen -
tajuaa, että niiden pitää antaa olla.
Nousin aamulla ja halusin puhua siitä,
koska emme puhuneet illalla.
Sanoin hänelle: "On pakko sanoa,
ettei se tarkoita sitä."
Silloin se alkoi tosissaan.
Tuntui hyvältä riidellä. Ajattelin sitä koko yön.
Uskoin voittaneeni ja että kannatti ottaa se puheeksi.
En yrittänyt deittailla vaan halusin voittaa. Kuolisimme yhdessä.
Melkein herätin hänet unesta. Olin innoissani.
Halusin ravistella häntä ja sanoa: "Se ei tarkoita sitä."
Liittomme melkein päättyi kertaheitolla.
Kiitos, kun tulitte.
Arvostan sitä.
Etkö tiedä Tonya Hardingia? -En tiedä.
Kaikki urheilufanit tietävät hänet.
Etkö tiedä, kuka Tonya Harding on? -Kukaan ei tiedä.
Uskomatonta, ettet tiedä sitä. -Olen valtava urheilufani.
Jos en tiedä sitä, kukaan katsoja ei tiedä.
Jos kysyt Hardingista ja Kerriganista,
80 prosenttia amerikkalaisista tietää heistä.
Edes tässä bussissa ei tiedetä!
Oliko toinen eka ja toinen toka? -Oikeasti!
Oikeasti!
Vakuutin Nicille, etten tiennyt, keitä Nancy Kerrigan ja Tonya Harding olivat.
Nic saa tietää minun tietävän juuri nyt teidän kanssanne.
En kertonut ikinä. Tiedän tasan, keitä he ovat.
Sanoit, että kuulin sen ensi kertaa.
Niin kuulinkin! Hakkasin päätäni.
Se oli hienoa. -"Älä viitsi!"
Tekstitys: Petri Nauha