Downloaded from YTS.MX
EN ORIGINAL COMEDY-SPECIAL FRA NETFLIX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Det var så sjovt, far.
-Har du redet på hestene? -Ja.
Men det var godt i dag, for jeg ride hende…
Okay.
Harper, jeg skal lave et show.
-Vær sjov. -Vær sjov.
-Jeg elsker jer. -Vi elsker dig.
Giv en stor hånd til min far, Nate Bargatze.
Okay.
Så er det nu.
Det her er sjovt, ikke?
Det er… Ja.
Jeg må sige, at 2020 har været mit yndlingsår.
Af alle årene har det været det bedste.
Jeg mener… Du ved, der er rumvæsner.
De siger, der er UFO'er.
Og alle er ligeglade.
I hvilket andet år kunne man sige: "Hej, allesammen…"
I slutningen af nyhederne, siger de: "Der er UFO'er."
"Har de COVID?" Og du svarer: "Nej."
"Aner det ikke. De vil ikke testes." Men…
Jeg sagde det til min kone: "De siger, der er UFO'er."
Og hun fortsatte bare dagens gøremål.
Måske siger du: "Det har jeg ikke hørt." Det er pointen.
Så fantastisk har 2020 været.
Jeg synes også, det er et godt år at se, hvor dine venner er.
Man bør være i midten, synes jeg.
Og jeg har venner, der tager bad med masken på,
og de sover med maske på,
fordi de har en hamster, og den har det nok,
og de bor alene, kun dem og hamsteren.
Jeg har også venner, som ikke har hørt om COVID.
De lever, som om nogen har sagt, at de skulle prøve at få det.
Jeg har også venner, der siger, de allerede har haft det.
"Jeg har haft det, jeg havde feber."
"Februar, feber i et par timer, så jeg har nok haft det."
Jeg havde en ven, der sagde, han havde det i 2015.
Han er… overbevist. Han siger: "Jeg havde det i 2015."
"Jeg var den første, og det ramte ikke, som det gør nu, men…"
Én ting, der er væk for evigt,
er at hoste offentligt.
Det er slut.
Vand i den gale hals på en restaurant er som at gå ud foran en bil.
Hele restauranten stivner. Dit selskab siger: "Ud herfra nu."
Ved du, hvem det skader mest?
Mine forældre, at hoste offentligt er deres yndlingsbeskæftigelse.
De elsker det. De laver ikke andet.
De hoster overalt. Min far er ved at kvæles konstant.
Når han ikke kvæles, bliver vi bekymrede.
Så meget kvæles han. Vi går på restaurant,
og de spørger: "Er han okay?" "Ja, det er bare, sådan han gør."
Jeg har rejst over hele landet under COVID,
og det jeg har set… Midt i landet klarer de sig godt.
Jeg var til NASCAR-løb. De havde masker og gjorde, hvad de skulle.
Mange gør det, vi prøver. Vi tager vores temperatur.
Jeg var på Buffalo Wild Wings. De tog min temperatur.
Siger du, at teenageren der ikke ved, hvad han laver? Er det…
Tror du ikke, det er sådan lægestudiet starter?
Han tager temperaturer. "Syv grader. Det er fint."
Ja, du er 30 grader fra problemet.
Og de er ikke engang bekymrede. "14 grader."
"Jeg er faktisk død, makker. Det er ikke godt."
Jeg spørger: "Virker den?"
"Aner det ikke. Når den bipper, viser jeg dem ind."
Jeg sværger, en af dem bare sagde: "Bip." Hans virkede nok ikke.
Og jeg sagde: "Var det…" Og han siger: "Du har det fint."
Jeg har klaret COVID ret godt. Fordi man enten føler…
Jeg har tabt mig under COVID. Det kan gå to veje.
Hvis du vil op i vægt, er det nu.
Alle har det fint med det.
Bare gør det, men jeg gjorde det inden COVID.
Det er reglen jeg har levet efter. Så under COVID besluttede jeg at stoppe.
Og min nabo begyndte at træne i sin indkørsel.
"Lad os træne i min indkørsel," sagde han. Og det svært at finde på undskyldninger.
"Jeg kan ikke, jeg har meget at lave i dag."
Og han er derude.
Jeg begyndte at træne med ham og hans træner. Jeg har aldrig trænet før.
Jeg sagde til dem: "Jeg vil kun træne overkrop."
Og de siger: "Okay. Hvad med at vi kun træner ben?
Det er kun benene.
Jeg tror, det er en trænersammensværgelse, at man aldrig træner overkroppen,
og når man gør det.
Jeg spurgte: "Er det overkroppen? For jeg bøjer mig ret meget ned."
Min kost er det største problem.
Jeg spiser som et barn.
Det er ikke godt.
Han siger: "Lad os gennemgå din morgenmad, hele din dag. Lad os gennemgå i går."
Og jeg tænker: "I går var en dårlig dag.
Lad os vælge en anden."
"Gennemgå i går." "Okay, jeg fik donuts om morgenen."
Og han siger: "Okay, stod de der bare?"
"Nej, jeg kørte efter dem."
Han spørger: "Ligger det på vejen?"
"Nej, jeg blev forsinket på grund af det."
Ham: "Spiser du sent om aftenen?" Mig: "Jeg spiste vingummier i aftes."
"Så du en film?" "Nej, bare almindeligt tv."
Ham: "Den lille pose?"
"Nej, det var en sækfuld. Der var en sæk af dem."
Hvis du sagde: "Ræk mig lige sækken." Ville alle vide, hvad du mente.
Jeg har altid svært ved at sove, og jeg sværger, alle læger…
Jeg spiser vingummi, drikker sodavand, og siger "Hvad sker der? Jeg kan ikke…"
"Min hjerne stopper ikke om natten."
Folk siger: "Lad være at spise vingummi i sengen."
"Måske er det problemet."
Vi har rejst rundt som vanvittige. Lavet drive-in-shows, det har været sjovt.
Jeg kan lide at rejse.
Jeg husker en gang, jeg var i Los Angeles,
jeg skulle på South by Southwest i Austin, Texas næste dag
med et tidligt fly.
Jeg husker aftenen før. "Bare vær normal. Hav en normal aften."
Jeg endte med at hænge ud, og det blev lidt et problem.
Jeg vågnede næste dag, og mit fly var væk.
Jeg kom for sent, og det var ikke ved gaten, men i Austin, Texas.
Folk tjekker ind på deres hotel.
Jeg henter min mobil for at ombooke,
og jeg har mistet min mobil aftenen før.
Så nu har jeg ingen mobil.
Så jeg skal købe en billet ved skranken, som var det i 50'erne.
Når man går op til en skranke, forventer de ikke, at man køber en billet.
Jeg kommer derop: "Jeg vil gerne købe en billet til Austin, Texas."
De siger: "Okay, så køb den og vær ikke så underlig."
"Nej, jeg vil gerne skrive dig en check for en billet til Austin, Texas."
De havde ingen afgang, så jeg prøver ved alle terminaler.
Jeg må bare sige: "En billet til Austin, Texas."
Jeg fandt et fly, men pigen ved skranken havde aldrig solgte en billet sådan.
"Jeg har været her i ti år. Det er første gang. Jeg ved ikke hvordan."
Hun hentede den ældste dame, jeg nogensinde har set.
Hun var der kun for det her.
Hun kom ud med en gammel, hånddrevet kreditkortmaskine.
Hun siger: "Jeg klarer det. Det er supersjovt for mig."
Det var sært at ikke have en mobil. Alle har en.
Jeg skulle gennem lufthavnen, og uden den stirrer man bare.
Vi ventede i kø,
og man kigger bare lige frem, og folk tænker:
"Hvad er der galt med dig?" Helt almindelige mennesker.
"Hvor er din mobil?" "Har den ikke."
"Jeg taler gerne med dig, hvis du vil. Jeg vil gerne snakke lidt."
Jeg troede, jeg kom lige gennem kontrollen,
men jeg blev stoppet på grund af fyren foran.
Alarmen går i metaldetektoren, så de spørger ham: "Har du metal på dig?"
Og han siger: "Jeg har nøgler på mig."
Vi troede, han ville sige knæ eller hofte… Gamle mennesker har ofte metal i sig.
Han siger: "Kan det være nøglerne?
Det ville være første svar i Family Feud.
"Hvad sætter en metaldetektor i gang?" "Nøgler."
Jeg sagde til ham: "Lad os prøve med og uden."
"Måske har de løjet for os om nøglerne."
Jeg har lavet drive-in-shows, i drive-in-biografer,
og min ven Nic Novicki var med.
Nic er dværg, meget sjov. Vi startede i comedy sammen.
Nic er meget sjov at være venner med, meget nem at narre.
Vi var engang på café, og tæt på os sad en mand med en stor husky.
Nic siger: "Tror du, det er en ulv?"
Jeg siger: "Ja, jeg tror, det er en ulv."
"De har lige lavet en lov.
Kan man fange en ulv, får man den som kæledyr."
Han siger: "Skal jeg spørge ham?"
"Absolut. Han vil nok gerne tale om det. Derfor tog han ulven med."
Jeg så ham gå over og sige: "Undskyld, er det en ulv?"
Fyren vidste ikke, hvad han skulle svare. Han siger: "Hvad?
Tror du, jeg har taget en vild ulv med på café,
og ulven er helt afslappet? Den går ikke helt amok lige nu?"
Da vi kørte til drive-in-shows i en bus,
overbeviste jeg Nic om, at jeg ikke anede, hvem Nancy Kerrigan og Tonya Harding var.
Nic får at vide, at jeg ved, hvem de er, lige nu sammen med jer.
Jeg har aldrig fortalt ham det. Jeg ved, hvem de er.
Alle hans referencer er sportsreferencer fra 90'erne.
Han kan kun referere 90'erne.
Så han nævner Nancy Kerrigan og Tonya Harding.
"Hvem er det?" "Ved du ikke, hvem de er?"
"Jeg tror ikke, nogen ved, hvem de er."
"Kæmpe historie. Kunstskøjteløb. Et overfald i mafiastil."
"Aldrig hørt det. Tror du ikke, jeg ville have hørt det?"
Jeg siger: "Ingen ved det." Han går ud af sit gode skind.
Jeg siger: "De burde lave en dokumentar."
"Det gjorde de."
En anden fyr siger: "De burde lave en film."
"Der er en film!" Han flipper helt ud.
En af mine favoritter.
Det er en evigt siden. Vi skulle hjem til en ven,
og der var 4 etager op,
så vi måtte op ad fire trapper.
Jeg går hurtigere end Nic, og tidligere ventede jeg på ham,
men vi har været venner for længe nu.
Vi er som et gammelt ægtepar. Jeg går bare.
Jeg vidste, at han ikke vidste, hvor vi skulle hen.
Jeg efterlader ham og går ind.
Jeg siger: "Nic ved ikke, hvor du bor, så det er sjovt,
lad os se, hvad der sker."
Der går nok 30 minutter.
Nic kom ind, og jeg spørger: "Hvor blev du af?"
"Jeg vidste ikke, hvor det var."
"Det ved jeg."
"Du har været væk i lang tid. Gik du udenfor?"
"Nej, jeg har været i en andens lejlighed hele tiden."
Han prøvede bare dørhåndtag.
En dør åbnede, han gik ind og sagde: "Jeg er med Nate."
Og satte sig i sofaen. Så langt kom han.
Tænk over, hvor din sofa står. Så langt nåede han ind.
Og han er så selvsikker, at de nok tænkte: "Måske kender vi en Nate?"
Det var sjovt at lave drive-in-shows. Det var i drive-in-biografer.
Det er svært, når folk går tidligt, fordi de ikke kan lide showet.
Forlygterne rammer dig i ansigtet, og han bakker bare.
Man tænker: "Okay, der smuttede han."
Jeg lavede et Zoom-show, og jeg mener, det er bare dit ansigt.
Lige før vi starter, hører jeg nogen sige: "Det er noget dumt comedy."
Hvad sagde hun?
Helikoptere hele dagen. Sådan er det er udenfor.
Den næste special bliver i LAX. Det bliver godt.
Jeg glæder mig til at komme tilbage til at gøre det dårligt indenfor.
Det er alt, hvad man vil have.
En af de sidste fiaskoer, jeg havde…
Som komiker laver man mange firma-events, og jeg lavede en i Tampa, Florida.
Det var for ham, der leder Tampas elnet eller noget.
Jeg ved ikke, hvad folk laver, men han opfandt el i Florida, så…
Han klarer sig rigtig godt, og…
Han var en meget rar fyr, han var meget generøs.
Alle hans medarbejdere var der, han udloddede to biler.
Han gav en stak tv'er og iPads væk. Gaver for nok 100.000 dollars.
Han gav sine medarbejdere noget igen.
Jeg var en af de gaver, han gav,
så midt i gaveregnen stopper han og siger: "Okay."
"Jeg har en stor overraskelse til jer. Tænk, at han kom."
Og han bringer mig ud. Ingen har hørt om mig.
Alle stirrer på mig.
"Jeg kunne få ham til at komme hjem til mig. Hvem…"
Jeg starter mit show.
Jeg laver en time, og ingen griner.
Ingenting, og jeg prøver ikke nye jokes.
Jeg bruger de bedste hits.
Jeg fortalte historien om iskaffe med mælk tre gange.
Jeg fortsatte bare.
"Jeg prøver en gang til. Jeg tror ikke, I lyttede."
Folk gik.
Fyren, der kørte mig, spurgte en, der gik, om showet snart var forbi.
"Jeg ved ikke, hvad du taler om.
Der er en fyr, der holder tale, måske efter det."
Da vi er færdige, kommer fyren op.
Jeg må tale med ham og siger: "Undskyld, mand."
"Jeg plejede at lave god comedy. Det er ovre."
Han var meget sød og siger: "Det er ikke din skyld."
Jeg vidste ikke, hvordan det var muligt.
"Mens du var deroppe, huskede jeg,
at de fleste ansatte ikke taler engelsk."
Jeg sagde: "Ja, det forklarer det, ikke?"
Måske skal du ikke hyre en engelsktalende komiker.
Ingen advarsel.
Jeg kunne ikke have ændret det, men det var rart at vide.
Jeg har en datter, og min datters navn er Harper.
Folk spørger, om hun er opkaldt efter Harper Lee,
der skrev Dræb ikke en sangfugl.
Og jeg har aldrig i mit liv tænkt på en forfatter, så…
Det faldt mig aldrig ind. Mit mellemnavn er Lee, og det faldt mig aldrig ind.
Jeg elsker at have børn. Jeg elsker, når børn græder, det er så uskyldigt.
Jeg elsker uskyldigheden. De græder over mærket i trøjen.
De tudbrøler. Det føles sært.
Jeg mener, brænder dit hus?
Jeg har aldrig set nogen græde så meget over ingenting.
Hun bruger sin iPad meget. Det er det svære.
Du vil have dem væk fra teknologi hele tiden.
Hun sidder bare med sin iPad.
Hun vil være YouTuber, som komiker gør det mig rasende.
Hun ser børne-YouTube-videoer, og nu laver hun sine egne.
Hun sidder bare og siger: "Hej, venner. Hvad så?
Klik på linket, abonner, skriv en kommentar."
Det ligger kun på min mobil.
Jeg har 90 timer. Det er ikke på YouTube. Hendes mor og jeg er de eneste abonnenter.
Hun ser bare børn lege med legetøj. Det er det, der er skørt.
Det ville være okay, hvis hun så et show.
Hun ser på børn, der siger:
"Du har ikke det her legetøj. Vil du se mig åbne det?"
Den har fem milliarder visninger.
Det ser ud, som om vi intet giver hende.
"Se, et barn, der har det sjovt, det får du aldrig lov til."
Vi gør ting med hende. Jeg tager hende med på Chuck E. Cheese.
Det kan man godt, de havde COVID i '84.
Så ja.
Ikke engang det kan overleve der. Chuck E. Cheese er hårdt.
Jeg ved ikke, om du har været der længe.
De forsøger at gå konkurs, og det kan de ikke.
De begærer konkurs, og de har stadig åbent.
De ringer til Blockbuster: "Hvordan kom I ud?"
De opdaterer ingenting. Chuck E.-bandet er bare robotter.
Trommeslageren starter ikke engang, den sidder bare sådan hele tiden.
De sælger sprut til forældre nu, de giver dem bare øl i spandevis.
De er fulde klokken ni om formiddagen.
Når børnene bliver kørt hjem, ser jeg ikke Uberchauffører dukke op.
En Chuck E. Cheese blev taget i at lægge uspist pizza tilbage i buffeten.
Det ville stoppe enhver normal forretning, men Chuck E. Cheese er blomstret op.
Jeg læste historien og sagde: "Jeg tænkte nok, at de gjorde det.
Jeg troede, at det var fint." Jeg forstod ikke, hvad artiklen var om.
Vores datter sover stadig i vores seng. Forældre kan ikke lide, når man siger det.
"I må holde dem ude. Se ikke på dem."
Det er min skyld. Vi fik et barn sent i livet.
Vi har ét barn. Vi tog den hurtige rundvisning…
Jeg rejser meget, og når jeg kommer hjem,
vil jeg, at vi sover sammen, og nu er det en vane, det er sket.
Det er svært, for børn ved ikke, hvordan man sover.
Hun får en dobbeltseng til at virke lille.
Jeg er på kanten. Når jeg sover alene på et hotel,
sover jeg med hovedet på natbordet. Det er sådan, jeg sover.
Hun ligger på skrå, på hovedet.
Vågnede du på hovedet, ville du ende på hospitalet.
Hun er åbenbart også i overgangsalderen. Hun er det varmeste menneske nogensinde.
Jeg fryser om natten. Hun sparker dynen af. Jeg siger:
"Værsgo. Det er din seng. Vi er heldige at være her."
Hun skal ud på et tidspunkt. Jeg ved ikke.
Når hun er 37: "Må jeg sove i sengen hos jer?"
Hendes børn sover ovenpå i deres senge.
Hendes mand skred for et stykke tid siden.
Jeg faldt ud af en køjeseng. Jeg sov i køjeseng, øverste køje.
Jeg kom over sengehesten faldt to meter ned, og landede bare…
Du tager ikke af, det er bare det, der rammer først.
Al kropsvægten lander bare på hovedet. Jeg fik hjernerystelse, jeg græd.
Mine forældre sagde: "Bare sov dybt i syv timer."
Jeg har haft tre hjernerystelser, ingen af dem på grund af sport.
Bare af at leve livet, ikke?
Ting sker. Hvad gør man?
Den ene var i high school. Jeg blev skubbet ind i en væg.
Det tog tre timer at opdage, at jeg havde hjernerystelse.
Så kvik var jeg nemlig.
To lærere bemærkede det ikke engang, og den tredje sagde:
"Han havde ryggen til, og da gik det op for mig."
"Han plejer at vende fremad, så jeg vidste det."
Min største hjernerystelse var, da jeg som 12-årig faldt fra en klippe.
Jeg voksede op i Old Hickory, Tennessee,
og vi klatrede ned ad klippen til Old Hickory Lake mange gange.
Så en dag glider jeg og falder.
Min ven, jeg er sammen med, henter min mor.
Der var en fyr, der fiskede fra en båd i søen,
han ser mig og får mig op i båden.
Han sejlede mig over til en trappe og tænkte sikkert:
"Hvorfor brugte han ikke trappen?" Den var lige ved siden af klippen.
Det gav ikke mening.
Der var to fyre ved trappen, og han sagde:
"Han faldt. Kan I bære ham op?" Så de bar mig op.
Så kom min mor iført pyjamas i en ambulance.
Min far, som jeg tror I ved, er tryllekunstner,
kommer i smoking fra et show.
Mine forældre ankommer til hospitalet, og lægen taler med dem.
Min mor ser hjemløs ud.
Min far er i smoking.
Det ser ud,
som om de er skilt, og nogen ikke betaler børnebidrag.
Vi har aldrig vidst, hvem ham i båden eller dem, der bar mig op, var.
Vi har aldrig vidst, hvem de var, og ville gerne takke dem.
De reddede mit liv, og vi fandt aldrig ud af, hvem de var.
Jeg siger det, fordi min far lavede et show sidste år.
Han laver magi i fængsler.
Så han laver et show i et fængsel,
under showet rejser en af de indsatte sig og siger: "Jeg kender din søn."
Det er ikke det bedste sted som far at høre det.
"Jeg kender din dreng. Han holder kæft. En fin fyr."
Så…
Min far siger: "Okay, hvordan kender du min søn?"
Han var en af dem, der bar mig op ad trappen dengang.
Jeg var 12 år, og vi havde aldrig vidst, hvem der bar mig op ad trappen.
Det var ham og hans bror, og broren så mig i The Tonight Show.
"Det er knægten, vi bar op ad trappen dengang."
Det er ret vildt.
Siden da har jeg faktisk haft ham med til shows. Han er her i aften. Og…
Nej, han er her ikke. Han er i fængsel, men altså.
Undskyld. Ja.
Stol på mig. Han ville elske at være her.
Ja, han ville dræbe for at være her, men…
En dag henter jeg ham.
Jeg fandt ud af, hvorfor han var i fængsel. Det er skørt.
Det var samme dag.
De bar bare et lig ned ad trappen,
forestil dig frustrationen over at få en anden krop udleveret.
Man tænker: "Seriøst?"
"Vi har lige gjort det her."
Okay, det fandt jeg på.
Men resten af det er sandt.
Vores datter går i tredje klasse,
og i første klasse begyndte hun at tage bussen.
Det var første gang, hun tog bussen.
Som forælder følger man dem til bussen. Så det gjorde vi, og hun tog i skole.
Sidst på dagen ringede nogen fra skolen til min mobil.
De har både min kones og mit nummer.
De ringede til mig og spurgte: "Ved du, hvilket busnummer din datter skal med?"
"Jeg er hendes far."
Er du dum eller… ?
"Ringer du til hendes far for den information?"
Der stod mors og fars nummer, og du tænker: "Det ved far sikkert."
Har du forældre? Har du set en familie før?
Du tænkte: "Lad os ringe til manden."
Medmindre der er to mænd, skal du aldrig ringe til manden.
Jeg spurgte hellere en fremmed dame.
Hun kunne finde svaret hurtigere end jeg.
Jeg måtte hente hende.
"Fortæl mig navnet på skolen, så henter jeg hende. Hvor går hun?"
Når man pakker frokost, skal man passe på,
for mange børn har peanutallergi nu.
Og vores datter har cashewallergi med trænødder.
Jeg ved ikke, hvad trænødder er, men de kan dræbe min datter.
Lægen sagde: "Må ikke få trænødder," og så gik han.
Jeg tænkte, at jeg ikke ved, hvor nødder kommer fra,
men de kommer åbenbart to steder fra, og et af dem er et træ.
Det er synd. Jeg vil gerne forsvare alle børnene med peanutallergi.
De bliver vist ikke forsvaret. Voksne råber ad dem.
Vi har mange peanutafhængige voksne her i landet.
Og de er rasende. Jeg har ikke spist peanuts længe.
Fjerner du peanuts, ville jeg ikke bemærke det.
Voksne råber ad disse børn, som de selv har valgt det.
Da de blev født, sagde lægen: "Hej, vil du være et levende mareridt?"
Alt er liv eller død.
Har du nogensinde fløjet? De annoncerer det.
Bare server saltkringler, og få det overstået.
Hver eneste flyvning prøver de og fejler…
De siger: "Okay, allesammen.
Ingen peanuts i dag på grund af taberungen der."
Og de voksne buher af ham.
"Jeg er kun med flyet for peanutsene." "Jeg ved ikke, hvor det skal hen."
Vi laver også lektier, som vores datter er begyndt at tage med hjem.
Første og anden klasse var fedt. I tredje klasse:
"Okay. Nu kommer udfordringerne."
"Lærer du det tidligere, end vi gjorde?" Jeg ved ikke, om det passer, men…
Common Core-matematik. Det er sjovt. Det er en ny slags matematik.
Bare giv det til forældre, der aldrig har lært det.
Det er bare en helt ny… Det er utroligt.
Først skal man se en 40-minutters YouTube-video om Common Core-matematik.
Som jeg ikke engang forstår. Common Core er bare en ny slags matematik.
Målet er at bruge et ark papir til hver opgave.
Man bryder opgaven mere og mere ned.
Du skriver opgaven øverst, og så fortsætter det bare.
Endnu sjovere er det at se gammel matematik midt i.
Mens du bryder ned, kommer gammel matematik, og…
"Bare gør det øverst. Jeg ved ikke, hvad vi laver."
Ikke fordi gammel matematik ikke virker.
Jeg får ikke forkerte byttepenge med gamle matematik.
Det er den lange vej til det samme svar.
Det føles, som hvis du bankede på og spurgte: "Må jeg komme ind?"
Og jeg sagde: "Gider du gå rundt om og tage bagdøren?"
"Virker fordøren ikke?"
"Jo, det virker og mange bruger den, men den nye måde er at hoppe over hegnet,
komme ind ad bagdøren og møde mig her."
Selvom jeg laver sjov med Common Core, har jeg lært ting af grundskolelektier,
hvilket er pinligt.
Jeg er 41. Min datter er otte.
Jeg burde forstå alt, hvad hun siger.
Jeg lærte, hvornår du bruger "en" og "et". Jeg vidste ikke, der var en regel.
Jeg troede, det var på mavefornemmelse. Hvis det føles rigtigt, så gør du det.
Det samme med komma. Jeg har aldrig vidst, hvor kommaet skulle stå.
Hvis der kommer et komma, prøver jeg at slippe ud af sætningen.
Går det ikke, sætter jeg bare et komma og ser, om nogen siger: "Er det et komma?"
"Er det? Kommaknappen på min mobil driller."
Jeg husker intet fra skolen. Folk taler om historie til mig:
"Hvornår lærte I det? Jeg tror, vi sprang alt det over."
Jeg bestod kun lige high school. Jeg fik 00 i naturfag.
Jeg tog kurset "naturfag" på mit sidste år.
Jeg fik 00.
Min far talte med læreren og sagde: "Bare giv ham 2.
Han skal lave ikke naturvidenskab." Og læreren gik med til det.
Så sikker var hun på, at jeg ikke ville røre videnskaben.
Vi tog collegetesten, og jeg fik 17.
´Hvis du ikke kender testen, så er 18 ikke godt, men du klarede det.
Sytten er… "Går du overhovedet på skolen? Hvad har du gang i?"
Jeg husker bare, at i 7. klasse havde en knægt en nævekamp med vores lærer.
Det blev hos mig.
Han var for gammel til 7. klasse. Han kørte bil i skole.
Hvis en af dine elever i 7. klasse kører bil,
ved du, at I skal have en nævekamp en dag.
Det sker bare.
Folk taler altid meget simpelt til mig.
Taler jeg med fremmede, mærker jeg det.
Jeg tror, det er, fordi jeg har store øjne.
Jeg bliver ofte spurgt: "Er du stadig med?"
Jeg sidder bare der: "Ja, jeg lytter."
"Det føltes, som om du var helt væk."
Jeg har en vendbar jakke, jeg har to, for jeg vidste ikke, den var vendbar.
Jeg købte dem samtidig. Prøvede dem begge hver for sig.
Jeg synes om den sorte og tænkte: "Jeg køber også den blå."
Jeg lagde dem på disken,
og de sagde: "Er du sikker?" Jeg sagde: "Jeg ved, hvad jeg laver."
Det dummeste jeg er blevet talt til…
Jeg kan lide golf, så en fyr fortalte om en rigtig golfbane i North Carolina,
hvor caddierne er lamaer.
Ved du intet om golf, er caddien ham, der bærer din taske rundt,
siger, hvor langt du er fra hullet og sådan.
Her var de lamaer.
Du lægger din golftaske på en lama, der bærer din taske.
Han fortalte det og kiggede så ind i mine store, dumme øjne
og siger: "Bare så du ved det, kan lamaer ikke tale."
Det var spørgsmålet, han prøvede at undgå, da han så ind i mine dumme øjne.
Han tænker: "Jeg siger det, så han ikke behøver at spørge."
Jeg er i zoo og taler med girafferne: "Hvor er I fra?" Kender du det?
"Jeg ved, hvor du er fra, men hvor er du 'fra' fra?"
Jeg lader den passere.
Det svære er, at jeg ser dem før alle jer andre.
Jeg ser bare et blinkende lys, otte km væk, og tænker i mit hoved:
"Den ser ud til at komme."
"Jeg tror, det er…"
Et par gange var det kun stjerner.
Ærligt, jeg kigger op og siger: "Den der bevæger sig ikke så hurtigt."
"Den hænger bare over os." "Det er månen."
"Er det?"
Jeg er 41 år.
Da jeg blev 40, ønskede jeg ikke at blive 40.
Jeg husker, da mine forældre blev 40. Det føltes gammelt.
Det er også den alder, man indser, at man er ældre end, alle man taler med.
Før du bliver 40, er alle, du taler med, på din alder,
og når du bliver 40, er du bare ældre end…
Jeg taler med dem: "Husker du '97, '98."
"Da var jeg ikke født." "Nej! Mener du det, makker?"
"I mine øjne ser vi ens ud. Hvor er din far? Lad mig tale med ham.
Jeg sværger, jeg troede, du var på min alder."
Da jeg ramte 40 fik jeg klaustrofobi. Det har jeg aldrig haft.
Fik det her på The Simpsons Ride, og det er det skøre.
Vi er 100 meter fra, hvor mit liv gik itu.
Jeg kørte med min datter i den virtuelle rutsjebane,
og vi havde en ven og hans to piger med.
Vi sad der, og de trak stangen ned.
Mit ben sad fast i midten,
og det åbnede en dør, som jeg aldrig vidste, var der.
Det er et problem. Jeg måtte stoppe turen.
Det er pinligt at stoppe en børnerutsjebane og være…
Jeg vinker bare: "Jeg kan ikke."
De løfter stangen og siger: "Du kan prøve igen."
"Jeg er ude."
Ja, ingen fik en tur, fordi jeg ikke kunne.
Vi måtte alle gå. Ja, jeg ødelagde det for alle.
Sådan er klaustrofobi, ødelægger alles tid.
Men panikken ved klaustrofobi er ret sjov.
Ikke, at det sker for dig, men hvor hurtigt du går fra normal
til vanvittig, er bare… Det sker på et øjeblik.
Det er helt nyt for mig, så jeg glemmer, jeg har det,
og sætter mig selv i en situation, og der er det.
Jeg kom ind i en Uber engang med syv personer.
Vi kommer ind, og jeg tager tredje række.
Prøver at være flink, jeg sætter mig bagi. De rejser sæderne, og det rammer mig.
Jeg sidder der, prøver at være normal, ikke at tale.
Så siger jeg: "Kan du rulle vinduet ned?"
"Ved du hvad, kan alle stige ud af bilen hurtigt?"
Vi kører ud ad motorvejen. "Kan du åbne vinduet?"
"Må jeg køre bilen? Tror du, jeg kunne køre den?"
Jeg blev født i 1979.
Grunden til, at jeg siger det,
er, at hvis du er på min alder eller lige omkring min alder,
måske '78 til '80, måske ved du det, måske ikke.
Jeg er aldrig blevet kaldt millennial eller generation X.
Jeg havde aldrig hørt de udtryk, da jeg voksede op,
og nu hører man dem hele tiden.
Jeg slår op for at se, hvad jeg er.
Jeg er teknisk set ingenting. Jeg er på en skillelinje.
Jeg er et generationsskel.
Og vi kaldes Xennials,
eller Oregon Trail-generationen.
Mit yndlingsnavn er De heldige.
Sandt nok. Vi er heldige. Vi voksede op i to forskellige verdener.
Som barn voksede jeg op som i 50'erne.
Du kunne gå udenfor, uden dine forældre vidste, hvor du var.
Vi spillede Oregon Trail på computer i skolen.
Ingen havde computer derhjemme. "Er du gazillionær?" Man kunne ikke…
Men i high school havde jeg AOL. Vi havde computer derhjemme.
Så fik jeg en bipper, og så en mobil.
Jeg havde ikke sociale medier, før jeg var 26. Myspace, du ved.
Sociale medier… Alt jeg gjorde i skolen er et rygte. Det kan ikke ødelægge mit liv.
Hvis du er på min alder, indser du måske, at du altid er i midten.
En gen-X'er siger noget, og du forstår. En millennial siger noget, og du forstår.
Man er altid i midten. Og grupperne hader hinanden.
Det mest i midten, jeg har følt mig, var på et hotel, jeg boede på.
Mange hoteller har Chromecast nu, og du kan se Netflix på dit hotelværelse.
Jeg går ind på mit værelse og tænder den. Min Chromecast virker ikke.
Jeg ringer til receptionen, og den ældste stemme, jeg har hørt, svarer.
Han var overlevende fra borgerkrigen.
Han havde en alder, hvor du takker ham for hans tjeneste. Var han i hæren?
Sikkert, mand. På den en tid, blev alle indkaldt.
Jeg siger: "Min Chromecast virker ikke."
Jeg kunne have opfundet et ord. Det havde han aldrig hørt om.
Jeg kunne have sagt: "Min bip-bop er itu."
Han spørger, om jeg bor på hotellet.
"Tror du, jeg ringer til receptionen fra et andet hotel?"
Han siger: "Aner ikke, hvad det er.
Her er en yngre fyr, jeg sender ham op at hjælpe dig."
"Fedt," siger jeg.
Fyren kommer op og banker på, jeg åbner. Han er min fars alder.
Da jeg ser ham, tænker jeg: "Vi behøver ikke gøre det."
"Jeg ved, du har hørt om det,
men kan jeg ikke ordne det, kan du heller ikke."
Men han er af den generation, der stadig vil prøve, så…
Jeg må lukke ham ind.
Han kommer ind på mit værelse og sidder lidt for langt inde på min seng.
Jeg husker bare, at hans lægge rørte ved sengen.
"Dingler dine fødder? Hvor langt ind vil du?"
"Fryser du? Vil du have en dyne?"
Han får fjernbetjeningen og trykker på alle knapper.
Jeg siger: "Jeg ved ikke, om det virker." Ham: "Lad os prøve."
Mig: "Okay. Jeg tænder bruseren og åbner vinduet. Lad os prøve alt. "
"Måske tænder den. Hvem ved? Måske er alt forbundet."
Det virker ikke, og han siger: "Der er en yngre fyr, der møder ind snart."
Da tænker jeg: "Jeg er den yngre fyr. Det er okay. Jeg behøver den ikke."
Han siger: "Det er en millennial." Og jeg tænker: "Nu sker der noget."
"Sådan er millennials. Han er født med teknologi."
"Han ordner det." Jeg var spændt. "Fedt."
"Han møder om en time."
Ved du, hvor hurtigt han fiksede det?
Jeg ved det ikke, han kom ikke på arbejde den aften, så…
Han ringede ikke, intet.
Jeg ved det, fordi gamlingen ringede, han måtte tage hans vagt.
Han var rasende. Han hader den millennial.
"Han kommer aldrig, tager intet alvorligt, har peanutallergi."
Jeg sagde: "Javel, ja…"
Jeg endte med at ordne det selv, den var koblet fra.
Så det er min skyld.
Næste morgen håndterede jeg min datters generation.
Hvilket er en generation, som kun tænker på sig selv, ikke?
Jeg går ned til morgenmad, de har morgenbuffet.
Vi går igennem den, en lille pige foran mig har vafler.
Hun tager en vaffel, og der er en spandfuld sirup på en tallerken.
Så man hælder, efterlader resten på tallerkenen, og spiser sin morgenmad.
Hun tager siruppen og tager den med til sit bord.
Så nu er siruppen væk.
Jeg ser det, men ingen andre gør.
Jeg hører folk spørge, hvor siruppen er. Det begynder at blive et problem.
"Hvor er siruppen?" Hotelpersonalet siger: "Aner det ikke."
"Alt vores sirup var derude."
Jeg ved, hvor den er, men vil ikke involveres.
Jeg vågnede ikke og tænkte: "Gid jeg må tale med alle til morgen."
Du triller ikke ud af sengen og siger: "Bare jeg kommer i frontlinjen i dag."
Jeg giver hints, mens jeg går forbi folk.
"Måske tog nogen det med til deres bord."
Jeg fortsætter bare.
"Se den lille piges bord. Måske har de den."
Ingen fanger det. Jeg må bare hente den.
Hun sidder sammen med sine venner.
Så jeg går hen til dem og siger: "Kan vi få siruppen tilbage?
Den er til hele hotellet."
Og de siger: "Og hvad så." De afviste mig alle.
Så kommer faderen op i mig.
Jeg siger: "Bare så I ved det, gjorde jeg intet galt,
I har ødelagt morgenmaden for alle."
"Jeg ved ikke, om I har spist ude før, men ser du mig med en hel bakke æg?"
"Har jeg alle æggene?"
"Du tog af alt andet, men troede, at al siruppen var din.
Hvor er dine forældre henne?"
Nogle begyndte at græde. Det føltes godt, helt ærligt.
Jeg var væk hjemmefra. Jeg kan lide at øve disciplin på andre børn.
Og for at gøre nar af min generation,
så det ikke virker, som om jeg prøver at undgå det.
Endnu et hotel, jeg var på. Endnu en sirupshændelse, faktisk.
Jeg er stor fan af vafler med sirup.
Jeg gør meget i sirup og…
Vi var på Holiday Inn Express. Morgenbuffeten har en automat,
man drejer knappen, og fire cornflakes kommer ud.
Sådan fodrer man en kat over en lang weekend.
"Det er nok."
De havde dej, sirup og et vaffeljern, hvor man selv laver dem.
Man hælder dejen på, lukker, vender, det låser.
Den bager i to minutter, man vender og åbner.
Halvdelen kommer ud, resten bliver for evigt.
Sådan spiser man vafler.
Jeg er med en af mine venner, der er på min alder, han går foran mig.
Taler ikke eller noget, går bare.
Han kommer til det. Dej og sirup er i klare beholdere.
Umærkede, men i klare beholdere.
Han tager sirup og hælder det på vaffeljernet.
Jeg stopper ham ikke, for han siger ikke: "Jeg har aldrig prøvet det før."
Han gør det, og vi prøver det sikkert bagefter.
Han er ligesom…
"Jeg kan ikke vente med at se, hvad han laver.
Han ved måske noget, jeg ikke ved."
Han lukker, vender den, den bager.
Han kigger på os. Jeg mener, hele køen tænker:
"Hvad bliver det til?"
Det bliver til sort røg, det er det.
Mørk, sort røg begynder at fylde lobbyen. Manageren kommer. "Hvad laver du?"
"Jeg brugte den forkerte. De er umærkede."
"Beholderne er klare. Kender du ikke forskel på dej og sirup?"
Han siger: "Det sker sikkert hele tiden." "Jeg har aldrig set det før."
Så smed de vaffeljernet ud.
Det er de nødt til, bare smide det væk. Det er slut.
Ikke flere vafler. Vi gik fra "på vej til en vaffel"
til "på hovedet i skraldespanden."
Han vender sig, og det er en kø af folk med en lille skumtallerken.
Og alle er kede af det.
Nogen nede bagved siger: "Jeg satte en alarm for det her."
To fyre uden sko på: "Vi kom ned uden sko. Vi troede, vi gik glip af det."
Mine forældre er i 60'erne.
Når dine forældre rammer 60'erne, bare så du ved det…
Tænker du: "Okay, jeg har ansvar for familien nu."
Du ved?
De viser det ikke, de siger ikke noget. De begynder bare at gøre tvivlsomme ting.
Vi var i butikken forleden, og vi går tilbage til bilen.
Vi var i der i en time, går tilbage, min fars…
Døren i førersiden står åben.
Han kørte, åbnede døren og gik bare.
Han har kørt i 50 år.
Jeg ved, at biler bliver vildere, men en ting er forblevet den samme,
man skal åben og lukke fordøren.
Far havde mors bukser på til en begravelse.
Da besluttede jeg: "Vi kan ikke lytte til ham mere."
"Han ved ikke, hvad der foregår."
Det sker normalt, når man begynder at fejre helligdage hos dig
i stedet for hos forældrene. Der begynder det.
Så da vi gjorde det, købte mine forældre et lille byhus.
De vil stadig have Thanksgiving hos dem, men de har ikke plads til os.
Vi er 20.
Som en studerende, der siger: "Skal vi holde jul på mit værelse?"
De har et bord til fire, og så laver de en række af bakkeborde og natborde,
der fører ned gennem en gang.
Du sidder på trappen. Børnene spiste i bilen.
"Gå ud i bilen. I kan ikke spise indenfor."
Min mor havde ikke ketchup. Alle har ketchup. Det er der bare.
Besøg en alkoholiker, han har ketchup.
Hans familie var væk, men spørg: "Har du ketchup?"
"Jeg er ikke så langt ude."
Jeg voksede op i 80'erne og 90'erne. Jeg var barn i 80'erne og 90'erne.
I 80'erne og 90'erne blev børn kidnappet ret hurtigt.
Og jeg siger ikke, at vi var mere eftertragtede.
Jeg tror, vi var udenfor mere, flere muligheder.
Vi var også nemmere at få ind i varevogne.
Krævede ikke meget.
Forældre dengang så tv, og jeg tror, det skræmte dem.
Nu er alt en forbrydelsesdokumentar.
Alt, du ser, er forbrydelser, podcasts, film.
Du ser det så meget.
Dengang havde man kun få kanaler,
så de programmer var meget stærke.
Mine forældre plejede at se programmet Liv eller død,
det viste forbrydelser og var meget stærkt tv.
Jeg så tre sekunder af Liv eller død.
Jeg gik gennem stuen, mine forældre så det,
der var en mand i skimaske,
en kvinde med fødderne ud under dynen, og han begyndte at gnide hendes fod.
Det var alt, jeg så. Jeg gik.
Jeg ved ikke, hvad der ellers skete,
men jeg kan ikke sove med fødderne ud under dynen,
fordi jeg ved et uheld så det for 30 år siden.
Mine fødder bliver så varme, og jeg vil gerne stikke dem ud.
Jeg har prøvet hver aften i 30 år,
så dukker det billede op i mit hoved, og jeg hiver dem tilbage.
Jeg er på et hotel. "Han kan ikke komme ind, du har låst alt."
Jeg tænker: "Det har han ventet på. Han er her nok allerede."
Mine forældre så Liv eller død, hvor et barn forsvandt,
det gjorde dem bange.
Jeg tror, de tænkte: "Se, I bliver kidnappet."
"Vi kan intet gøre. Det sker."
Så de ønskede, at vi var forberedt.
Så i stedet for selvforsvar, en pistol, jeg ved ikke… Noget.
I ved, hvordan man altid uddeler flyers, hvis et barn forsvinder?
De sagde: "Lad os lave den flyer."
"Det gør vi bare," du ved?
Hvis et barn forsvinder, laver de en flyer med billede og informationer nedenunder,
højde, vægt, øjenfarve, den slags.
I stedet for at lave en flyer, fik de os til at skrive på et stykke papir,
navn, højde, vægt, øjenfarve, og så holde det op mod væggen,
og de tog et billede af os.
Så billedet er af os med vores egne oplysninger.
Når politiet siger: "Vi må lave en flyer,"
siger vi: "Vi har håbet på det her,
vi har allerede en," Den giver vi til politiet.
Hvis vi var blevet kidnappet, var mine forældre i fængsel lige nu.
Ingen vil tro, at de har taget billeder på forhånd.
De ser på det og siger: "Hvor er børnene?"
"Det ville være oplagt. Jeg har aldrig set det før."
De fik dem fremkaldt i Walmart. Det kunne man ikke gøre hjemme.
Man måtte vise folk, at man var skør.
Manden i Walmart spurgte sikkert:
"Må jeg lige tale med børnene. Jeg vil gerne tale lidt med dem."
Jeg er også gift.
Min kone og jeg har lige fejret vores 14-års bryllupsdag.
Og… Tak.
Vi har været sammen i 20 år,
jeg mødte hende, før jeg begyndte med comedy.
Vi arbejdede sammen på Applebee's, hvor vi mødtes.
Vi er stadig store Applebee's fans i dag. Vent lige.
Lad mig lige… Ja, den er god.
Hvor mange… Gør de ikke det samme job?
Du ved, som…
Tænker de ikke: "Jeg er her allerede, så du behøver ikke komme."
Det burde de gøre. De burde tale mere sammen.
"Jeg er herovre," og han siger: "Okay, jeg vidste ikke…"
"Ja, så jeg bliver her, og du bliver derovre."
"Det vigtigste er, at vi kan blive her, ikke?"
Okay. Min kone og jeg mødtes på Applebee's,
før jeg begyndte med comedy.
Jeg var vært, og hun var tjener.
For nylig spurgte nogen hende:
"Havde du forestillet dig, da I begyndte at date,
at dit liv ville blive, som det blev?"
"Da vi mødtes, var han vært,
og jeg synes ikke, han var klog nok til at være tjener. Så ja."
Vi er gået lidt længere end forventet. Du ved?
Jeg sagde, jeg ville være tjener en dag. Hun sagde: "Drøm videre."
"Hvis du prøver, kan du memorere menuen."
Mig og min kone… Jeg er vores drømmer.
Jeg mener, at i et ægteskab er den ene en drømmer:
"Penge er ikke ægte, lad os lave så meget sjov, vi kan."
Og den anden hader sjov.
Sådan fungerer ægteskab. To drømmere ville blive hjemløse inden for en time.
Man har brug for en, der siger: "Sjov? Det stopper jeg."
"Har du det sjovt? Stop. Er klimaanlægget tændt? Sluk."
Jeg giftede mig med min far.
Min far, som lod mig tro, at klimaanlæg brugte for 100.000 dollars om dagen.
Jeg troede, bilen eksploderede, hvis vi tændte det.
Ligesom gas, du går straks kold. "Har nogen tændt klimaanlægget?"
Min kone er der altid.
Især derhjemme, som om jeg giftede mig med en kat.
"Du hænger altid på mig."
Går jeg på toilettet, maler hun badeværelsets dør,
mens jeg er der.
"Kan du gøre det senere?" "Nej, jeg har haft masser af tid,
men ventede, indtil du kom, før jeg startede.
Spiser jeg noget, hun ikke synes om, dukker hun bare op.
Jeg prøver at smugspise.
Jeg kan spise en Oreokiks på loftet klokken tre om natten,
og jeg lover dig, lyset bliver tændt, og hun siger: "Hvad laver du heroppe?"
Spørger jeg: "Hvad laver du her?"
"Det er her, jeg laver mine loftting."
Hun installerede sporing på min mobil.
De sporer dig, selv når de ikke er i nærheden
Du ved måske ikke, at den er på din mobil. Det er værre end det regeringen laver.
De må hellere spore mig end hende.
Hun ringer: "Hvad laver du i donutbutikken? "
"Jeg vil ikke leve sådan her, okay?"
Vil jeg have donuts, efterlader jeg ikke min mobil
og betaler kontant for donuts.
Jeg har gjort det, men ikke hver gang.
Gud forbyde, at jeg går i en butik, hun har kupon til.
Jeg går på parkeringspladsen,
hun ringer: "Køb intet. Jeg har en kupon."
"Tror du, jeg kommer hjem og henter den? Tror du, det vil ske?"
"Jeg vil betale ekstra, fordi du ringede."
"Jeg ved ikke, om Target tillader det, men jeg prøver at forhandle prisen op."
"Bed til, at de ikke beder mig runde op. Jeg gør det."
Jeg hader kuponer, og hun er afhængig af dem.
Hun lader mig ikke… "Jeg har en kupon." Jeg føler mig bare så dum.
Jeg køber deodorant og tænker: "Jeg har ikke alle pengene, men næsten,
men jeg har den her kupon."
"En dag håber jeg at kunne betale fuld pris."
"Vi sparer så meget op, vi kan."
Et af de bedste skænderier, vi havde…
Jeg mener, skænderiet var ikke godt, bare latterligt.
…var over vendingen "i ét hug".
Over den vending.
Min kone og jeg…
Vent, lad mig… Det er den sidste. Jeg hører bare en i baggrunden.
For man kan høre det på afstand,
det er, som om han flyver den vej.
Lyder det ikke, som om han er på vej væk?
I hører intet, og jeg står bare her…
Det forfølger mig resten af livet.
Hver gang vi laver shows i teatre,
spørger jeg: "Kan I hører en helikopter?" "Inden i bygningen?"
"Ja, kan I alle høre den?"
"Stille, allesammen. Er det en helikopter?"
Ok.
Så vi skændtes om udtrykket "i ét hug".
Over den vending.
Og er du nygift og tænker: "Det giver ingen mening,"
har du ret. Det her er et tocifret ægteskabsskænderi.
Når I er gennem skænderiet om opvasken
eller "læg dit tøj væk"-kampen.
Nu prøver de at knuse dig mentalt.
De har dig næsten, hvor de vil have dig, det her er nådestødet.
Min kone ville besøge sine forældre en weekend,
og hendes forældre er skilt,
hvilket ærligt talt har været hårdest for mig.
Det taler folk ikke om, at gifte sig til skilsmisse.
De brød på grund af hende, ikke mig, så hvorfor skal jeg rakke rundt?
Så…
Hun ville besøge dem og sagde: "Jeg vil gøre det i ét hug."
Jeg har aldrig hørt min kone sige "i ét hug".
Ikke i de 20 år vi har været sammen.
Det føltes, som om nogen havde sagt: "Du skulle begynde at bruge mere."
Hun siger: "Jeg ringer til min mand." "Perfekt, brug det 40-50 gange på ham."
Hun ringer: "Jeg vil besøge mine forældre i ét hug."
Jeg siger: "Vi gør det i ét hug."
Hende: "Jeg vil gøre det i ét hug." Mig: "Vi gør det i ét hug."
"Lad os hugge til, jeg er klar."
Hun blev ved med at sige "ét hug" igen og igen.
Og da hun beskrev turen, sagde hun:
"Vi besøger min mor, kommer hjem og så min far."
Jeg ventede bare, og hun sagde ikke noget,
og jeg siger: "Det er ikke i ét hug."
I stedet for at indrømme fejlen, siger hun: "Jeg ved, hvad ét hug er."
Jeg siger: "Det lyder ikke, som om du gør, vel?"
"Vi har samme efternavn. Du kan ikke løbe omkring og sige 'i ét hug'."
"Hvad betyder 'to fluer med ét smæk'? Lad os gennemgå dem alle."
Hun smed røret på.
Jeg kommer hjem, og du ved, når du kommer hjem, og I har skændtes:
"Hvor langt er skænderiet. Pågår det stadig?"
"Er det slut? Aner det ikke." Jeg må mærke efter.
Hun bruger aldrig ord som "undskyld". Det vil jeg gerne høre.
Det ord kender hun ikke betydningen af. Jeg siger det hele tiden.
Jeg har en sæk af beklagelser, jeg deler ud af hele dagen.
Jeg gav hende nogle: "Vil du holde dem?" "Jeg har ingen lommer, så nej tak."
Vi talte ikke hele aftenen. Sad bare der…
Vi ser tv og spiser.
Jeg siger: "Du ved, din mor er skør, ikke?"
"Har du lavet dine lektier? Du vil ikke være dum som din far."
Vores datter tænker: "Er I skøre?"
Jeg ligger på sofaen, min kone kommer, kysser mig godnat
og går i seng. Det var alt.
Jeg tror, at det var hendes "undskyld", men hun sagde det ikke.
Så jeg tænkte over det.
Man tænker over meget, for jo længere man er gift,
må man sommetider give slip på ting, ikke?
Næste morgen står jeg op og vil stadig tale om det,
for vi talte ikke hele aftenen.
Så jeg gik hen til hende og sagde: "Jeg må fortælle dig,
det er bare ikke det, det betyder."
Og så startede skænderiet op igen.
Jeg havde det godt med skænderiet, tænkte på det hele natten.
"Den er stensikker. Du burde tage den op igen."
"Jeg prøver ikke at score, men vinde et skænderi. Vi skal dø sammen."
Jeg vækkede hende næsten, så spændt var jeg.
Jeg begyndte næste at ryste hende: "Det betyder det ikke."
Vores ægteskab endte næsten i ét hug.
Okay. Tusind tak, fordi I kom i aften. Jeg sætter pris på det.
-Kender du ikke Tonya Harding? -Nej, kender hende ikke.
Alle kender referencen, alle sportsfans.
Kender du ikke Tonya Harding?
Ingen kender Tonya Harding, makker.
-Tænk, at du ikke ved det. -Jeg er den største sportsfan, du kender.
Ved jeg det ikke, så ved ingen af seerne det.
Spørg dem, Tonya Harding, Nancy Kerrigan, 80 procent af Amerika, vil vide det.
Firs procent af den her bus, ved det ikke.
-Én blev nummer et, den anden nummer to? -Hold nu op.
Jeg overbeviste Nic om, at jeg ikke anede, hvem Nancy Kerrigan og Tonya Harding var.
Nic får at vide, at jeg ved, hvem de er, lige nu sammen med jer.
Jeg har aldrig fortalt ham det. Jeg ved, hvem de er.
Du siger: "Det er første gang, han hører det,"
og det er første gang.
Jeg slår mig selv i hovedet.
-Det var ret godt, ja. -"Hold nu op!"
Tekster af: Anja Molin