Downloaded from YTS.MX
PŮVODNÍ KOMEDIÁLNÍ SPECIÁL NETFLIX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Užila jsem si to, tati.
- Zajezdila sis na koních? - Jo.
Ale dneska to bylo fakt dobrý, jela jsem na ní…
Ano.
Tak jo, Harper, musím na představení.
Buď vtipnej.
- Mám vás rád. - Máme tě rádi.
A teď přivítejte mého tátu Natea Bargatzeho!
Tak jo.
Je to tady.
Je to zábava, ne?
Tohle je… Jo.
Dovolte, abych vám řekl, že rok 2020 byl můj oblíbený.
Ze všech těch let to byl ten nejlepší.
Jako že… Vemte si, že jsou tu mimozemšťani.
Říkali, že jsou tu UFO.
A všem jen to jedno. To je…
Který rok se vám to stalo, že někam přijdete a řeknete:
„Hele, lidičky, je to ve zprávách…“
Někdo řekne: „Jsou tu UFO.“
A vy na to: „Mají COVID?“ „Ne.
Nevím. Nenechají se otestovat.“ Ale…
Je to legrace, řekl jsem ženě: „Tak prý jsou tu UFO."
A ona začala o tom, jaký měla den. To je přece…
Koukáte na to a jako by se nic nedělo. A o to jde.
Až tak byl ten rok 2020 skvělý.
Taky cítím, že je to dobrý rok, jak poznat, jak jste na tom s přáteli.
Chcete být někde uprostřed, řekl bych.
Mám přátele, kteří se sprchují s nasazenou maskou
a kteří spí s maskou,
protože mají křečka a ten křeček to asi má
a oni žijí sami, jen s tím křečkem.
Taky mám kamarády, kteří snad o COVIDu ani neslyšeli.
Možná by jim někdo měl říct, ať si ho pořídí a mají něco ze života.
Taky mám přátele, kteří tvrdí, že už ho měli.
Vykládají: „Už jsem to měl, měl jsem horečku.
V únoru jsem měl pár hodin horečku, tak to asi bylo ono.“
Mám i kamaráda, co mi říkal, že to měl už v roce 2015.
On je…
Je o tom přesvědčený. Trvá na tom: „Měl jsem ho 2015.
Byl jsem první a nedrželo se mě to tak jako dneska, ale…“
Můžu vám říct, že jedna věc skončila jednou provždy,
kašlání na veřejnosti.
To je passé. Ano…
Špatně se napijete vody v restauraci
a je z vás vyvrhel.
Celá restaurace ztuhne.
U vašeho stolu se ozve: „Okamžitě odsud vypadni.“
Víte, koho bude konec kašlání na veřejnosti bolet nejvíc? Mé rodiče,
protože kašlání na veřejnosti byla
jejich oblíbená kratochvíle.
Mají to rádi.
Nic jiného nedělají.
Kašlou, kde se dá. Táta se dusí nepřetržitě.
Vlastně když se nedusí, máme o něj strach.
Až tak moc se dusí… Jdeme do restaurace
a lidi se ptají: „Je váš otec v pořádku?“ A já na to: „Jo, tohle on dělává.“
Procestoval jsem během COVIDu celou zemi
a z toho, co jsem viděl… Uprostřed USA si vedou dobře.
Byl jsem na závodech NASCAR. Měli masky, dělali, co se má.
Spousta lidí to dělá, snažíme se.
Měříme si teplotu.
Byl jsem na Buffalo Wild Wings. Měřili mi teplotu.
Chcete mi říct, že ten teenager neví, co dělá? Tohle mi chcete…
Jako že to asi nebude medik? Takhle začínají všichni.
Změří teplotu a řekne: „Sedm stupňů. V pořádku.“
Jo, abyste měli problém, musíte mít tak o 33 víc.
Takže v klidu. A nikdo se netrápí.
„Čtrnáct stupňů.“ Tak si říkáte: „Vždyť už jsem mrtvej.
To není dobrý.“
Ptám se: „Funguje to vůbec?“
„Nevím. Když to pípne, mám říct, ať jdou dál.“
Přísahám, jedno dítě řeklo „píp“.
Jemu to zrovna nepíplo, tak říká „píp“.
A on na to:
„Bylo to…?“ A pak povídá: „V pořádku.“
Během COVIDu jsem si vedl dobře.
Ono to funguje oboustranně.
Já během COVIDu shodil kila. Ale jde to i obráceně.
Když chcete přibrat, je to váš čas.
A nikomu to nevadí.
Můžete do toho jít, ale já jsem to dělal před COVIDem.
To jsem žil tímhle stylem.
Jak přišel COVID, řekl jsem: „Musím přestat.“
A můj soused začal posilovat před domem.
A povídá mi: „Pojďme posilovat před domem spolu.“ To víte,
když je COVID, těžko se vymluvíte.
Jako že třeba: „Mám toho moc. Nemůžu, mám dneska spoustu práce.“
Už byl venku.
Tak jsem začal s ním a on měl trenéra.
Nejsem žádný velký fanda posilování, nikdy jsem to nedělal.
Tak jim říkám: „Chtěl bych jen od pasu nahoru.“
A oni na to: „Jasně. No ale co si dát každý den i nohy?“
Ano, nakonec jen samý nohy.
Podle mě existuje něco jako spiknutí trenérů,
kvůli němu se nikdy nedostanete k horní půlce těla.
A když už jo, tak… Ptám se ho: „Je to na horní půlku?“
A on: „Jo.“ Ujišťuju se: „Jo? Já jen, že se u toho tak ohýbám.“
Hlavní problém je to, co jím.
Jím jako dítě.
Já jím… Prostě to není dobrý.
Povídá mi: „Projdeme si, co jste měl k snídani,
co jste snědl za celý den. A projdeme i včerejšek.“
V duchu si říkám: „Včerejšek není dobrý příklad.
Vybereme jiný den.“
A on naléhá: „Povídejte.“ A já: „Dobře, ráno jsem měl koblihy.“
A on řekl: „Jasně, takže asi zbyly, nebo jak to bylo?“
Tak vysvětluju: „Ne, jel jsem si pro ně.
Zajel jsem si tam.“ „Je po cestě?“ zajímal se.
„Ne,“ odpovídám, „přijel jsem kvůli nim pozdě.“
Pokračoval: „A co svačinky pozdě večer?“
Tak se přiznávám: „Jo, večer jsem dal kyselý žužu červíky.“
„Koukal jste na film?“ vyzvídá. „Ne,“ odpovídám, „normálně na telku.“
„Malé dětské balení?“ ujišťuje se.
„Kdepak,“ vrtím hlavou. „Byl jich pytel, pořádnej pytel.
Kdybyste to viděl bez potisku a někdo chtěl podat pytel,
věděl by naprosto přesně, co po něm chcete.“
Vždycky mám problém usnout
a přísahám, že každý doktor…
Prostě si dávám kyselé žužu červíky a zapíjím je limonádou.
A pak si říkám: „Co se to děje? Nemůžu…
V noci se mi mozek nezastaví.“
A on na to: „Jo, človíčku, nemůžete jíst v posteli žužu červíky.
To bude asi ten problém.“
Cestovali jsme jako šílení.
Všechna ta drive-in vystoupení byla naprosto skvělá.
Já cestuju rád, jsem rád na cestě.
Vzpomínám, jak jsem byl jednou v Los Angeles
a cestoval po jihu a jihozápadu, druhý den jsem měl být v Austinu
a letělo mi to fakt hodně brzy.
Vzpomínám si, že o den dřív si říkám: „Buď v klidu a zabukuj si normální let.“
S někým jsem se zdržel a stal se z toho menší problém.
Probudím se následující den a letadlo je pryč.
Prošvihl jsem ho, už ani nestálo u odletové brány,
jasně, linka do Austinu.
Už tam asi byli a ubytovávali se.
Tak začnu hledat telefon, abych si zamluvil další let,
a nemůžu ho najít. Večer předtím jsem ho ztratil.
Takže teď nemám mobil.
Musím si koupit lístek u přepážky, jako v 50. letech.
A když takhle jdete k přepážce,
nikdo nečeká, že si budete kupovat lístek tímhle způsobem.
Dojdu tam a oni: „Co to bude?“
Povídám, že bych chtěl jeden lístek do Austinu.
A oni: „Dobře, tak si ho kupte a nechovejte se divně.“
A já: „Ne, chci vám na tu letenku vypsat šek,
jednou do Austinu, Texas.“
Nic zrovna neletělo, tak jsem musel obejít všechny terminály.
Pořád jsem říkal: „Jednou do Austinu, prosím.“
Sehnal jsem jeden let, ale ta dívka takhle letenku nikdy neprodávala.
„Pracuju tu 10 let. Tohle nikdy nikdo nechtěl.
Nevím, jak se to dělá.“
Odešla a vrátila se s nejstarší paní, jakou jsem v životě viděl.
Domnívám se, že tu byla právě z tohoto důvodu.
Přinesla si takovou starou mašinku na kreditky.
A povídá: „Tohle je pro mě úžasná zábava.“
Nemít telefon bylo divný. Každý má telefon.
Šel jsem na letiště a neměl telefon, tak jsem jen zíral.
Stáli jsme ve frontě
a já jen koukal dopředu. A lidi říkali:
„Chlape, co je to s váma?“ Normální lidi…
„Kde máte mobil?“ „Nemám ho.
Ale můžeme si popovídat, jestli chcete. Rád si trochu popovídám.“
Myslel jsem, že projdu v pohodě kontrolou,
ale zdrželo se to kvůli chlapíkovi přede mnou.
Prošel detektorem kovů a ten začal pískat.
Tak se ho zeptali: „Máte u sebe něco kovového?“
„Mám u sebe klíče,“ odpověděl.
Mysleli jsme, že řekne koleno nebo kyčel, znáte to.
Starší lidi v sobě mají hodně kovu.
A on řekne „klíče“. Co je tohle za odpověď?
Taková odpověď by snad neobstála ani ve vědomostní soutěži
na téma Co víte o detektorech kovů? „Klíče.“
Navrhl jsem mu, ať to schválně zkusí projít bez klíčů.
„Chci v tom mít jasno. Třeba jsou ty klíče jen výmluva.“
No a takhle jsem objížděl ta drive-in vystoupení
a se mnou jezdil kamarád Nic Novicki.
Nic je malý človíček, legrační. Rozjížděli jsme stand-up spolu.
Nic je prima kamarád a velmi lehce ho napálíte.
Jednou jsme byli v kavárně
a vedle nás seděl chlapík s velkým psem, byl to husky.
A Nic si povídá: „Hele, myslíš, že je to vlk?“
A já na to: „Jo, myslím, že je to vlk.
Právě schválili zákon, že když si chytíš vlka,
můžeš ho mít jako domácí zvíře.“
A on povídá: „Mám se ho na to zeptat?“
„Rozhodně,“ doporučil jsem mu. „Určitě si o tom rád popovídá.
Proto sem toho vlka přived.“
Nic k němu dojde a spustí: „Prosím vás, je to vlk?“
A ten chlap neví, co na to říct.
„Cože?“ podiví se.
„Myslíte si, že jsem přivedl do kavárny divokého vlka…
A ten vlk je naprosto v klidu? Že vůbec nevyvádí?“
Když jsme spolu jezdili autobusem na ta drive-in představení,
přesvědčil jsem Nica, že nevím, kdo je Nancy Kerrigenová a Tonya Hardingová.
Nic tedy žil v domnění, že je vůbec neznám,
pravdu se dozvídá právě teď.
Nikdy jsem mu to neřekl.
A samozřejmě, vím, kdo to je.
Všechny jeho znalosti se týkají sportu z 90. let.
Dokáže mluvit jen o devadesátkách.
Takže začal o Nancy Kerriganové a Tonye Hardingové.
Ptám se: „Kdo to je?“ Podiví se: „Ty nevíš, kdo to je?“
Tak říkám: „Já asi nevím, kdo to je.“
„To bylo velký drama,“ vypráví. „Krasobruslení. Atentát, mafie.“
„Nikdy jsem o tom neslyšel,“ lžu mu. „Nevěříš, že je to možný?
Tohle neví nikdo,“ pokračuju.
A on je z toho hotovej.
„Jestli byly tak dobrý, natočili by o nich dokument.“
„Taky natočili,“ křičí.
„Taky by o tom měli natočit celovečerák,“ říká někdo.
„Vždyť ho natočili!“
Má oblíbená historka je…
Už je to fakt dávno. Šli jsme ke kamarádovi domů
a bydlel někde ve čtvrtém patře,
takže jsme šli po schodech.
Samozřejmě chodím rychleji a dřív jsem na něj čekal,
ale už jsme kamarádi dlouho, tak jdu napřed.
Jsme jako dlouholetí manželé. Prostě jsem šel.
Věděl jsem, kam jdeme, a věděl jsem, že on ne.
Tak jsem ho opustil a šel do kamarádova bytu.
„Nic neví, kde bydlíš,“ povídám mu, „takže bude zábava, uvidíš,
schválně, jak to dopadne.“
Uběhne asi tak půl hodiny.
Nic konečně vstoupí do jeho bytu a já se ho ptám: „Kdes byl?“
„Nevěděl jsem, kam jít,“ vysvětluje.
„Já vím,“ odpovídám mu.
„Ale byl jsi dlouho pryč. Tos vyšel zadem ven?“
A on na to: „Ne, celou tu dobu jsem byl v bytě někoho jinýho.“
Prostě k někomu vlez… Jen tak bral za kliky.
A jedny dveře se otevřely, vlezl tam, řekl, že je tu s Natem, a sedl si na gauč.
Až takhle daleko se probil.
Uvědomte si, kde je gauč. Až tak hluboko do toho bytu pronikl.
Působil tak sebejistě, že je zmátl.
„Já nevím. Možná nějakého Natea známe.“
Ta drive-in představení byla psina.
Protože se to dělá v autokině.
Pro lidi je těžký odejít dřív, když se jim to nelíbí.
Najednou se vám rozsvítí do obličeje
a někdo začíná couvat.
A vy říkáte: „No ne, kampak jede?“
Dělal jsem jedno Zoom představení
a bylo to… Prostě je tam váš obličej
a těsně před začátkem slyším, jak někdo říká:
„Já nevím. Jen nějaký blbý divadýlko.“
Co je to? Co to říkala?
Dneska samá helikoptéra.
Program pod širým nebem.
Příští speciál bude na letišti. To teprv bude něco.
Nemůžu se dočkat, až se vrátí staré časy a budu špatný pod střechou.
To byste taky chtěli, ne?
Jeden z posledních propadáků, co jsem zažil…
Jako komici děláme hodně firemních akcí,
takže jsem dělal firemní akci v Tampě, na Floridě.
Pro nějakýho chlápka, co má pod palcem elektriku v Tampě.
Nevím, čím se kdo zabývá,
ale on vynalezl elektřinu na Floridě, takže…
Jo, má se fakt dobře.
A…
Jinak moc milej chlap, hodně štědrej.
Byli tam všichni jeho zaměstnanci, dával darem dvě auta.
Rozdal spoustu televizí, iPadů…
Na rovinu to byly dárky v hodnotě sto tisíc dolarů,
které věnoval zaměstnancům. Moc hezký.
No a jeden z těch dárků jsem byl já,
takže uprostřed toho všeho rozdávání se zarazil a povídá: „Lidi.
Mám pro vás velké překvapení. Neuvěříte, kdo sem přijel.“
A přivede mě. Nikdo o mně nikdy neslyšel.
Všichni se na mě dívají:
„Příště si ho pozveme třeba k nám domů, ale kdo to je?“
Začnu hrát.
Jedu hodinu a žádný smích.
Prostě nic a to nedělám nové vtipy.
Házím ty největší hity.
Třikrát jsem vyprávěl „ledovou kávu s mlékem“.
Pořád dokola.
Povídám: „Dám to ještě jednou. Asi jste neposlouchali.“
Lidi odcházeli.
Chlap, co mě přivez, se ptá jednoho z těch,
co odcházeli: „Už ta zábava bude končit?“
A ten chlap říká: „Netuším, o čem mluvíte.
Teď tam má někdo projev, takže možná až potom.“
Tak jsme skončili a ten chlap přišel na jeviště.
Tak s ním mluvím a říkám mu: „Mrzí mě to.
Dělával jsem komediální výstupy
a nějak jsem z toho vypad. Je konec.“
A on byl moc milý, odpověděl: „Nic se neděje, nemůžete za to.“
Tak říkám: „Nevím, jak je to možný.“
A on vysvětluje: „Jak jste tam vylezl,
tak mi došlo, že většina mých zaměstnanců neumí anglicky.“
„No jasně, tak to vysvětluje všechno.
Možná byste si neměl najímat komika, co mluví jen anglicky.“
Přišlo to bez varování.
Ne, že bych to mohl změnit, ale bylo by fajn to vědět.
Jinak mám dceru, dcera se jmenuje Harper.
Spousta lidí se ptá: „To je podle Harper Leeové,
autorce Jako zabít ptáčka?“
Věřte, že jsem na tuhle autorku nikdy v životě nepomyslel.
Nikdy mě to nenapadlo.
Mé prostřední jméno je Lee a nikdy mě to nenapadlo.
Jsem rád, že mám dítě.
Miluju, když děti brečí, jsou tak nevinné.
Líbí se mi ta nevinnost. Brečí přes visačku na triku.
Teda normálně řvou.
Oni ne… Je to divný pocit.
Říkáte si: „Nehoří mi barák?“
Nikdy jsem neviděl někoho takhle brečet. A bez důvodu.
Je hodně na iPadu. To je na tom to nejtěžší.
Chcete od toho ty děti dostat. Nechcete, aby pořád dělaly s technikou.
Ona si sedí na iPadu.
Chce být youtuberka…
což mě jako komika dokáže naštvat.
Sleduje videa těch dětí na YouTube a teď dělá i vlastní.
Normálně sedí a říká:
„Čau, lidi, co je novýho?
Klikněte na odkaz dole, přihlaste se, dejte komentář.“
Není to nikde jinde než na mém mobilu.
Mám toho 90 hodin. Není to na YouTube.
Já a její máma jsme jediní sledující.
Sleduje, jak si děti hrají s hračkami.
To je fakt ujetý.
Není to žádný pořad. Kdyby koukala na pořad, tak fajn.
Ale tam jsou děti, co říkají: „Hele,
vy tuhle hračku nemáte, já jo. Mám ji otevřít?“
Má to pět miliard zhlédnutí.
Jako kdybychom jí nikdy nic nekoupili, jen ukazovali.
„Sleduj, jak se to dítě baví, ale ty to v tomhle domě nezažiješ.“
Bereme ji ven, děláme různé věci.
Pořád ji beru do Chuck E. Cheese.
Tam můžete jít, ti měli COVID v roce 84.
Takže… jo.
Tam by prostě nepřežil, to je důvod…
Chuck E. Cheese je drsný místo.
Nevím, jestli jste tam teď někdy byli.
Vypadají, jako by se snažili vypadnout z branže, ale nejde to.
Žádají o bankrot a jsou stále otevření.
Už volali firmě Blockbuster:
„Jak můžem zkrachovat? Chceme ven.“
Nemají tam nic nového. Ta kapela Chuck E. band jsou jen roboti.
Bubeník se ani nezapne, celou dobu jen tak sedí.
Prý teď rodičům prodávají alkohol, dávají jim kyblíky piva Bud Light.
Jsou tam nalití už v devět ráno.
Ale když pak vezou děti domů, nevolají si ani Uber, ani Lyft.
Bylo dokonce zjištěno, že když v Chuck E. Cheese
lidi nesní všechnu pizzu, dává se zpátky na bufet.
Každou normální firmu by to pohřbilo.
Chuck E. Cheese jen kvete.
Když jsem četl ten článek, říkal jsem si: „Já myslel, že je to normální.
Že s tím jako všichni souhlasí.“ Netušil jsem, proč to ten článek řeší.
Naše dcera s námi ještě pořád spí v posteli,
a když o tom mluvím, jiní rodiče to neradi slyší.
Říkají: „Držte si je od těla. A nekoukejte na ně.“
Je to moje vina.
Pořídili jsme si dítě pozdě. Máme jen jedno.
Chceme ho mít na očích.
Jsem hodně na cestách, a když dorazím domů,
chci, abychom spali všichni spolu, už je to takový zvyk,
prostě to tak je.
Takže je to těžké, protože děti neumí spát.
Na velké dvojposteli si připadáte jako na gauči.
Ležím na kraji. Když pak spím sám na hotelu,
strkám hlavu na noční stolek. Jinak bych se nevyspal.
Spí napříč, nebo obráceně.
Kdybyste se takhle vzbudili vy,
jedete do nemocnice.
Jinak taky asi prochází menopauzou,
protože je to nejteplejší člověk, co kdy žil.
Já v noci mrznu.
Odkope všechny pokrývky. Říkáte si: „Jen do toho.
Jsme rádi, že tu můžem být s tebou.“
Jednou nás asi bude muset opustit. Já nevím.
Až jí bude 37… „Hej, můžu s váma do postele?“
Její děti budou spát nahoře ve svých postelích.
Manžel ji nedávno opustil, nedokázal se s tím srovnat.
Pamatuju si, jak jsem spadl z palandy.
Spal jsem na palandě, nahoře,
přelézal zábradlíčko
a letěl metr osmdesát dolů
a normálně přistál…
Už se nemáte čeho chytit, čekáte, co narazí jako první.
Váhou celého těla přistanete na hlavě.
Mám otřes mozku, brečím.
Rodiče říkají: „Vrať se do hlubokého spánku na sedm hodin.“
Měl jsem za život tři otřesy mozku
a žádný kvůli sportu.
Běžné životní karamboly.
Hlava prostě dostává zabrat. Co naděláte?
Jeden byl na střední.
Někdo mě strčil hlavou na zeď
a trvalo jim tři školní hodiny, než zjistili, že mám otřes mozku.
Až takhle aktivní žák jsem býval.
Dva učitelé si toho ani nevšimli
a třetí říkal: „Nedíval se dopředu,
tehdy mi to došlo.
Byl to jeden z těch nejlepších čumilů dopředu, proto jsem to poznal.“
Největší otřes mozku jsem prodělal ve 12. Sletěl jsem ze skály.
Vyrůstal jsem v Old Hickory v Tennessee
a lezli jsme často na skálu u jezera Old Hickory.
Dělali jsme to milionkrát.
Ale jednoho dne jsem uklouzl a spadl.
Kamarád, se kterým jsem tam byl, šel pro mou mámu.
Dole na jezeře nějaký chlapík chytal ryby v loďce.
Viděl mě a vytáhl do loďky.
Přivezl mě k nějakým schodům a přemýšlí nahlas:
„Proč to nevzal po těchhle schodech?“ Byly hned vedle té skály.
Nedávalo mu to smysl.
Dole na schodech byli dva chlápci,
řekl jim: „Tenhle kluk spadl. Můžete ho vzít?“
Tak mě vzali nahoru.
Máma skončila v sanitce v pyžamu.
Táta, o kterém asi všichni víte, že je to kouzelník,
dělá představení ve smokingu.
Když se rodiče sešli v nemocnici, doktor si s nimi začal povídat.
Máma vypadala jako bezdomovkyně.
Můj táta je ve smokingu.
Vypadá to…
Vypadá to, že jsou rozvedení a někdo neplatí alimenty.
Kdo byl v té loďce a kdo mě vzal po těch schodech, jsme se nedozvěděli.
Nikdy jsme nezjistili, kdo to byl, a nemohli jim poděkovat.
Ti lidé mi opravdu zachránili život a nikdy jsme nezjistili, kdo to byl.
Takže jsme to nevěděli. No a teď bych vám měl říct,
že loni měl táta jedno představení.
Dělá kouzelnickou produkci ve vězení.
Takže má show ve věznici
a během ní se jeden z vězňů postaví a povídá: „Znám vašeho syna.“
Pro otce to asi není nejlepší místo na tuhle informaci.
Povídá: „Znám vašeho kluka. Nikdy nikoho neprásk. Dobrej kluk.“
Takže…
Táta se ptá: „No a odkud znáte mého syna?“
A to byl jeden z těch chlapů, co mě ten den nesli po schodech.
Přísahám, že mi tehdy bylo 12
a nikdy jsme se nedozvěděli, kdo mě nesl po schodech,
a on to byl on a jeho bratr. A bratr mě viděl v The Tonight Show
a hned říká: „To je ten kluk, co jsme ho tehdy nesli po schodech.“
Prostě šílený.
Od té doby ho s sebou beru na vystoupení.
Vzali jsme ho i dnes. A…
Ne, není tady. Je ve vězení, ale víme o něm.
Pardon. Jo.
Věřte mi. Vážně by tu moc rád byl. Opravdu.
Opravdu, udělal by pro to cokoliv, budu upřímný, ale…
Jednou ho sem vezmu.
Zjistil jsem, proč byl ve vězení, taky vtipný.
Stalo se to ten samý den.
Prostě nesli dolů po těch schodech tělo
a teď si představte tu frustraci, když tam nafasovali jiné.
Představte si to. „To si děláte legraci?
Teď jsme se jednoho zbavili.“
Dobře, tohle jsem si vymyslel.
Ale přísahám, že zbytek je pravda.
Naše dcera je ve třetí třídě,
a když šla do první, začala jezdit autobusem,
bylo to poprvé, co jela autobusem.
Takže jako rodič ji vodíte na zastávku, je to zábava.
Posadili jsme ji na autobus, jela do školy.
Když se den nachýlil, volal mi někdo ze školy na mobil.
Mají mobil mojí ženy i můj mobil.
Volala mi nějaká žena na mobil:
„Víte, jakým autobusem má jet vaše dcera?“
„Jsem její otec,“ odpověděl jsem.
Něco jako: „Zbláznila jste se?
Copak taková informace se dá zjistit tím, že voláte tátovi?
Máte tam mobil mámy a táty a zkoušíte, jestli to ví táta?
Máte vůbec rodiče?“ ptám se. „Už jste někdy viděla rodinu?
Fakt vás napadlo volat manželovi?
Pokud v rodině nejsou dva manželé, nikdy žádnému nevolejte.
To se radši zeptejte nějaké ženy, co jí ani nezná.
Ta by se k tomu dopracovala rychleji než já.“
Musím pro ni zajet. „Dojedu pro ni.
Řekněte mi jméno školy a přijedu pro ni. Kam že to chodí?“
Když dnes balíte svačiny, musíte být opatrní,
protože spousta dětí má alergii na buráky.
A naše dcera má alergii na kešu oříšky, na stromové ořechy.
Nevím, co jsou stromové ořechy, ale mou dceru to může zabít.
Doktor řekl: „Nesmí stromové ořechy,“ a konec. Odjel.
Pak mě napadlo, že bych vlastně rád věděl, odkud se ořechy berou,
ale vypadá to, že ta místa jsou dvě
a jedno z nich je strom.
Mám z toho špatný pocit. Chci bránit všechny ty děti s alergií na ořechy.
Podle mě je nikdo nebrání.
Dospělí na ně křičí.
V naší zemi je hodně dospělých závislých na burácích.
A jsou naštvaní.
Já neměl buráky věčnost.
Když je dostanete z mého života, asi si toho nevšimnu.
No a dospělí na ty děti křičí, jako kdyby si to vybraly samy,
jako kdyby se jich při narození doktor ptal: „Chceš všem znepříjemnit život?“
Každá volba je mezi životem a smrtí.
Byli jste někdy v letadle? Prostě to ohlásí.
V těchhle letadlech… Prostě podávají preclíky a hotovo.
Ale každý let to zkouší a nemůžou…
Prostě řeknou: „Milí cestující,
dnes nemůžeme mít buráky, protože je tu to chabrusácký dítě.“
A dospělí na něj bučí.
„Jediný důvod, proč letím, jsou buráky.
Ani nevím, kam to letí.“
Taky děláme úkoly.
Dcera je začala nosit domů. Úkoly jsou zábava.
První a druhá třída byla úžasná. Ve třetí třídě si říkáte: „Ale jo.“
Něco vám předhodí a vy si říkáte: „Ale jo.
A neučí se to dřív, než jsme se to učili my?“
Ani nevím, jestli je to pravda, ale…
Přitáhla domů základní matematiku.
Psina. Asi nová matika, kterou vynalezli. Bez výstrahy.
A pak to strčí rodičům, kteří to nikdy nebrali.
Prostě všechno nový. Neuvěřitelný.
Přinesou si to domů a vy pak koukáte na 40minutové video
na YouTube o základní matice.
Ani tomu nerozumím.
Jestli to nevíte, tak v osnovách mají úplně nový věci.
A cílem téhle nové normy je řešit každý problém na jednom listu.
Chcete si ten problém nějak rozebrat.
Takže ho umístíte nahoru a pak se to rozjede.
A ještě vtipnější je, že v tom začnete vidět tu starou matiku.
Jak postupujete dolů, vynoří se vám stará matika.
Chcete se vrátit nahoru. Ale už jste se v tom ztratili.
Přitom ta stará matika funguje. Pořád funguje.
Tuhle podivnou změnu nechápu, pořád se držím té blbé staré matiky.
Je to delší cesta k témuž výsledku.
Vykládal jsem to tuhle ženě, je to, jako když klepete na vchod
a říkáte: „Můžu dovnitř?“
A někdo odpoví: „Nevadí, kdybys šel zadem?“
„Přední dveře jsou rozbitý?“
„Ne, fungujou. Používám je, i spousta dalších lidí,
ale podle nové metody se přeskakuje plot,
vejdeš zadem a přijdeš sem ke mně.“
I když si ze základní osnovy utahuju,
z těch úkolů jsem se něco naučil,
což je ostudné.
Je mi 41. Mé dceři je osm.
Z jejích úst by nemělo vyjít nic, na co bych reagoval: „Cože? Co to bylo?“
Naučil jsem se, jak používat ve větě členy „a“ a „an“.
Netušil jsem, že na to je pravidlo.
Myslel jsem, že se to dělá podle citu,
že si řeknete: „Tohle mi přijde správně,“ a dáte to tam.
To samé dělám s čárkou.
Nikdy jsem nevěděl, jak se píšou čárky.
Jestli cítím, že se blíží čárka, zoufale se snažím větu ukončit.
A když to nejde, tak tam dám čárku a čekám, jestli někdo bude mít námitku.
Někdo řekne: „To je čárka? A já: „Fakt?
To se mi zasekla klávesa s čárkou na mobilu.“
Ze školy si nic nepamatuju. Lidi se se mnou baví o historii. Já říkám:
„Já vám nevím, jestli jsme to brali. Asi jsme to spíš vynechali.“
Málem jsem neodmaturoval.
Propadal jsem z přírodních věd.
Měl jsem v posledním ročníku na střední předmět „přírodní vědy“.
A měl jsem z něj nedostatečnou.
Táta šel za učitelkou a řekl mu: „Heleďte, dejte mu dostatečnou.
Přírodní vědy dělat nebude.“
Učitelka souhlasila.
Byla si jistá, že svět vědy mi zůstane vzdálen.
A pak… Jsem dělal přijímačky na vysokou a dostal 17 bodů.
Jestli nevíte, kolik má být, tak když máte 18, řeknou: „Nic moc, ale splněno.“
Sedmnáct znamená: „Já vám nevím. Vy se hlásíte do téhle školy?
To myslíte vážně?“
Jestli si něco pamatuju,
tak v sedmé třídě se jeden spolužák popral s učitelem tělocviku.
To mi utkvělo v paměti.
Na sedmou třídu byl už starý. Do školy jezdil autem.
Jestli učíte v sedmičce a někdo vám tam jezdí autem,
musíte vědět, že se s ním jednoho dne porvete.
Takové věci se dějou.
Lidi se mnou mluví vždycky tak nějak jednoduše, jako bych byl blbec.
Když mluvím s někým cizím, vždycky to cítím.
Asi to dělají mé oči. Mám je moc velké, víte?
Proto se mě často ptají: „Pořád mě sledujete?“
A já tam tak sedím a říkám: „No ano, poslouchám.“
„Já myslel,“ pokračuje dotyčný, „že jste myslí někde jinde.“
Mám doma oboustrannou bundu,
vlastně mám dvě, a nevěděl jsem, že jsou oboustranné.
Koupil jsem si je najednou,
zkoušel každou zvlášť.
Líbila se mi černá, ale napadlo mě, že bych mohl vzít i tu modrou.
Tak jsem položil na pult a oni se ujišťovali:
„Určitě?“ Tak říkám: „Jo, určitě, jsem rozhodnutý, jasné?“
A teď kdy mě měli za největšího blbce…
Hraju rád golf a někdo mi říkal,
že v Severní Karolíně je golfové hřiště,
kde jsou na pozici caddyho lamy.
Pokud o golfu nic nevíte, tak caddy je člověk, co vám nosí bag,
říká vám, jak jste daleko od jamky, pomáhá vám.
No a na tomhle hřišti mají lamy.
Takže si hodíte golfový bag na lamu a ta vám ho nese.
Tohle mi ten chlap řekl a pak se díval do mých velkých, pitomých očí
a dodal: „Jen abyste věděl, lamy nemluví.“
Asi čekal, že se ho přesně na tohle zeptám,
usoudil to z mých pitomých očí.
Jako že to radši řekne dopředu, abych se na to nemusel ptát.
Asi myslel, že se v zoo ptám žiraf:
„Hele, odkud jsi?“ Nebo tak něco.
„Já zhruba vím, odkud, ale myslel jsem odkud přesně.“
Musím ho nechat přeletět.
Nejhorší je, že ho vidím dřív než vy ostatní,
jen takové blikající světlo tak osm kilometrů odsud.
„No jo, ten letí sem,“ proběhne mi hlavou.
„To asi budu muset dát pauzu.“
I když občas jsem nějaký čekal a byly to hvězdy.
Podívám se nahoru a říkám si: „Tenhle se nehýbe tak rychle.
Jen tam tak nad námi visí. To je měsíc, ne?
Opravdu?“
Takže je mi 41 let.
A když mi bylo 40, najednou jsem cítil, že to nechci.
Vzpomínám, když bylo 40 rodičům.
Připadali mi staří.
Taky je to věk, ve kterém vám dojde,
že každý, s kým se bavíte, je mladší.
Před čtyřicítkou jsou všichni ve vašem věku,
ale z nějakého důvodu jste po čtyřicítce starší…
Bavíte se s lidmi a říkáte: „Vzpomínáte si? Bylo to 1997, 8…“
„To jsem ještě nebyl na světě.“ A vy: „Bože. To jako fakt?
Mně přišlo, že jsme stejně staří.
Kde máš tátu?
Proberu to s ním, ale přísahal bych, že jsme stejně staří.“
Když mi bylo 40, dostal jsem klaustrofobii.
Neměl jsem ji,
dostal jsem ji tady, na atrakci Simpsons Ride, což je ujetý.
Jsme 100 metrů od místa, kde se mi rozpadl život.
Jel jsem tu atrakci s dcerou, sedli jsme si a jen tak seděli
a najednou přisedl další chlapík a ten měl dvě holčičky.
Takže tam sedíme a oni spustí dolů tu zábranu
a mně se nohy zaseknou uprostřed.
Pak se otevřou dvířka, o kterých jsem ani nevěděl.
Vypadá to na problém. Zablokoval jsem celou atrakci.
Zablokovat atrakci pro děti je trapná záležitost.
Tak jen máváte rukama a říkáte: „Nejde mi to.“
Pak zábranu zvednou znovu a říkají: „Zkuste to znovu.“
Povídám: „Jdu ven.“
Jo, nikdo se nemohl svézt, protože mi to nešlo.
Museli jsme ven všichni.
Jo, zkazil jsem to všem.
A to je klaustrofobie, připraví o čas všechny ostatní.
Panika z té klaustrofobie je ale celkem zábavná.
Není legrační, když se to stane vám, ale je zajímavé, jak rychle
se z normálního člověka změníte v šílence. To je prakticky hned.
Pro mě nová situace, pořád jsem si nezvykl, že to mám,
takže se často ocitám v situaci, kdy to najednou přijde.
Tuhle jsem nastoupil do Uberu.
Vlezeme tam a já říkám: „Sednu si do třetí řady.“
Snažíte se vyjít všem vstříc. vlezu dozadu, oni zvednou sedačky
a najednou to na mě přijde.
Znovu jsem v tom. Snažím se být normální, nemluvit.
Pak z vás vypadne: „Nemohl byste stáhnout okýnko?
Víte, aby se všichni dostali rychle ven z auta?“
Jedeme po dálnici. „Nemůžete pootevřít to okno?
Co kdybych řídil já? Mohl bych řídit Uber?“
Narodil jsem se v roce 1979.
Říkám to,
kdybyste byli náhodou v mém věku, nebo nějak kolem,
třeba 78 až 80,
tak abyste to věděli, aby vám to došlo.
Nikdy mi neříkali mileniál ani generace X.
Když jsem vyrůstal, nikdy jsem tyhle výrazy neslyšel,
a teď je slyšíte pořád.
Tak jsem si to dohledal a říkám si: „Co to jsem?“
Technicky vzato nejsem nic.
Jsem v bodě zlomu.
Jsem v generační mezeře.
Jsem to, čemu se říká xeniálové,
případně generace vzdělávacích her The Oregon Trail.
Anebo nám říkají… Já nás rád označuju za Šťastlivce.
A je to pravda. Máme velké štěstí.
Vyrostli jsme ve dvou různých světech.
Když jsem byl malý, vyrůstal jsem jako v 50. letech.
Chodili jsme ven a naši nevěděli, kde jsme.
Šli jsme do školy a hráli na počítači Oregon Trail.
Doma počítač nikdo neměl. „Cože, jste milionáři?“
Tak to prostě bylo.
Ale na střední jsem měl AOL.
Doma jsme měli počítač.
Pak jsem měl pager a potom mobil.
Sociální sítě jsem neznal, až od 26 let Myspace.
Ano, sociální sítě…
O mých malérech na střední se jen povídalo, život mi to nezničí.
Pokud jste tedy v mém věku,
dojde vám, že jste někde uprostřed.
Když řekne něco někdo z generace X, tak to chápete.
Když něco řeknete mileniál, chápete.
Pořád jste někde uprostřed. A tyhle skupiny se nenávidí.
Nejvíc jsem cítil, že jsem někde mezi, v jednom hotelu, kde jsem bydlel.
Ve spoustě hotelů je dnes Chromecast
a můžete se tak dívat v hotelovém pokoji na Netflix.
Tak jsem šel do svého pokoje a pustil ho.
Můj Chromecast nefungoval.
Tak jsem zavolal na recepci
a telefon zvedl nejstarší hlas, co jsem kdy slyšel.
Tenhle člověk zřejmě pamatoval válku Severu proti Jihu.
Byl ve věku lidí, kterým říkáme: „Díky za vaše služby.“
Byl v armádě? Nejspíš jo.
Bývaly doby, kdy tam museli všichni, takže se nespletete.
No a tak mu povídám: „Heleďte, nefunguje mi Chromecast.“
Klidně jsem si mohl vymyslet i jiné slovo, slyšel to prvně.
Mohl jsem mu říct: „Rozbil se mi bíp-bop.“
Ptal se, jestli bydlím v tom hotelu. Povídá: „Vy tu bydlíte?“
Tak mu říkám: „Myslíte, že bych volal na recepci z jiného hotelu?“
No a pak pokračuje: „Heleďte, já nevím, co to je,
ale je tu mladší kolega. Pošlu ho nahoru. Pomůže vám.“
A tak říkám: „Super.“
Za chvíli přijde chlápek, zaklepe mi na dveře, otevřu.
Je ve věku mého táty.
Když ho vidíte, hned vás napadne: „Do toho se asi pouštět nebudem.
Asi jste o tom někdy slyšel,
ale když to nespravím já, tak vám se to taky nepovede.“
Jenže on je z té generace, která se hned tak nevzdává.
Tak ho nechávám jednat.
Vejde do mého pokoje, sedne si na postel, na můj vkus moc dozadu.
Vzpomínám si, že se lýtky dotýkal okraje postele.
Tak mu říkám: „Nemáte nohy ve vzduchu? Jak daleko dozadu to ještě jde?
Není vám zima? Nechcete peřinu?“
Vezme si ovladač a začne mačkat všechna tlačítka.
Tak říkám: „Tohle asi nepůjde.“
A on namítá: „I tak se to musí zkusit.“ „Tak jo,“ rezignuju.
„Pustím i sprchu a otevřu okno. Vyzkoušíme všechno.
Tak schválně. Třeba naskočí. Kdo ví? Vše souvisí se vším.“
Pořád se nic neděje, tak povídá:
„Je tu mladší chlap, každou chvíli přijde.“
Namítnu: „Já jsem mladší chlap.“
A dodám: „To je dobrý, já tu věc nepotřebuju.“
Namítne: „Je to mileniál.“
A já na to: „No konečně jsme se pohnuli z místa.
S tím si mileniál poradí. Ti se mezi technikou narodili.
Ten bude vědět, jak na to.“ Měl jsem radost.
Byl jsem nadšený. „Za hodinu přijde do práce,“ říká chlapík.
Zajímá vás, jak rychle to ten mileniál spravil?
To se nikdy nedozvím, protože ten večer do práce nepřišel.
Nezavolal, neozval se.
Zjistil jsem to, protože mi volal ten starý pán, že ho musí zastoupit.
Byl rozzuřený. Toho mileniála nesnášel.
„Nikdy nepřijde do práce, nebere to vážně…
má alergii na buráky.“
Nevěděl jsem, co na to říct.
Nakonec jsem to spravil sám, bylo to jen odpojené.
Jo, moje chyba.
Následující ráno
jsem řešil generaci své dcery.
Což je podle mě generace, která myslí jen na sebe.
Vyrazil jsem dolů na snídani, měli tam švédský stůl.
Všichni chodí dokola, přede mnou malá holka
a má vafle.
Vezme si vafli
a na tácku je konvice velká asi jako kávová, plná sirupu.
Polijete si vafli, konvici vrátíte na tác
a jdete zkonzumovat snídani.
Ale ona popadne ten sirup a odnese si ho ke stolu.
Takže se sirupem je konec.
Viděl jsem, co se stalo, ale nikdo další ne,
jen slyším lidi, co chodí kolem a ptají se po něm.
Začíná se rýsovat problém.
Lidi říkají „Kde je sirup?“ A personál říká: „Já nevím.
Byl tu všechen, který jsme měli.“
Já věděl, kde je, ale držel jsem se stranou.
Když se ráno probudím,
nemám chuť povídat si se všemi lidmi kolem.
Když vylezete z postele, neřeknete si
„Tak, a teď to mezi lidma pořádně rozbalím.“
Tak jenom tak trousím, jak chodím mezi lidmi:
„Třeba si to někdo dal na stůl, zkuste se rozhlédnout.“
A nenápadně pokračuju.
„Vidíte támhle u stolu tu malou holku? Třeba ho má.“
Ale nikdo se nechytil.
Musím si tam dojít. Ta holka tam sedí s kamarádkami.
Tak k nim jdu
a povídám: „Můžeme si vzít zpátky ten sirup?
Je to tu pro celý hotel.“
A ona odpoví… vlastně i ostatní. „No a co?.“ A normálně mě ignorují.
Pak se ve mně probudí otec.
„Jen vám to říkám, abyste to věděli.
Nemyslím to zle, ale vy jste zkazili snídani všem.
Nevím, jestli jste už někdy jedli na veřejnosti,
ale vidíte snad, že si beru celou mísu vajec?
Sebral jsem všechna vejce?
Nechci vám do toho kecat, ale tohle je i můj sirup.
A kde vůbec máte rodiče?“
Pár jich začalo brečet. Udělalo mi to dobře.
Na chvilku jsem odbočil.
Rád nutím k disciplíně cizí děti.
Ještě si vystřelím z vlastní generace,
aby to nevypadalo, že se tomu vyhýbám.
To jsem byl v jiném hotelu… A byl tam další incident se sirupem.
Mám hodně rád vafle se sirupem.
Takže se zase točím kolem sirupu.
Jsme v hotelu Holiday Inn Express, švédský stůl,
mají tam cereálie, kde otočíte knoflíkem a vypadnou čtyři kousky.
Něco jako krmení pro kočku na prodloužený víkend.
Hned víte, kdy máte dost.
Měli i těstíčko a sirup.
Byla tam i vaflovačka, kde jste si je dělali sami.
Nalijete těstíčko do vaflovačky, zavřete, otočíte, zamkne se.
Peče se dvě minuty, pak zase otočit, otevřít.
Polovina vafle se odlepí, druhá zůstane navždy.
Takhle se jí vafle.
Byl jsem tam s kamarádem, byl mého věku, stál ve frontě přede mnou.
Nemluvili jsme, jenom šli.
Přišel na řadu. Těstíčko i sirup byli v průhledných nádobách.
Nebyly označené, ale bylo do nich vidět.
Vezme sirup a začne ho lít do vaflovače.
Nebráním mu v tom, protože on se netváří,
že by to nikdy nedělal.
Jedná jistě i tam, kde bychom my ostatní asi váhali.
Koukáte na něj a…
říkáte si: „Nemůžu se dočkat, co z toho bude.
Určitě ví něco, co já ne.“
Zavře to, otočí, pustí.
Dívá se na nás a… Celá ta řada čeká,
jak tohle dopadne.
A jde z toho černý kouř, samozřejmě.
Opravdu temný, černý kouř, který začíná zaplňovat halu.
Objeví se manažer. „Co to děláte?“
„Nalil jsem tam něco jinýho. Nejsou tam nálepky.“
A ten chlap říká: „Vždyť ty nádoby jsou průhledný.
Nepoznáte těsto od sirupu?“
Kamarád říká: „Určitě se to děje pořád.“
„Dělám tu celý život a tohle jsem neviděl.“
Pak ten vaflovač vyhodili. Normálně vyhodili.
Tohle oni musí, vyhodit ho. Konec.
Konec vaflí. Od „vafle snadno a rychle“
jsme přešli k „odpadovému hospodářství“.
Pak se otočil a podíval,
stála tam řada lidí s malým pěnovým talířkem.
Všichni byli smutní.
Vzadu někdo povídá: „Já si kvůli tomu natáhl budíka.“
Dva chlapi neměli boty. „Utíkal jsem k výtahu bez bot.
Abych o to nepřišel.“
Mí rodiče už mají za sebou šedesátku.
Jakmile rodiče překročí práh šedesátky,
dojde vám, že teď už máte rodinu na starost vy,
je to tak?
Nevzdávají se té pozice, nenabízejí vám ji.
Jen začnou dělat věci, které vás tak trochu znejistí.
Onehdy jsme byli v obchodě a už jsme se vraceli k autu.
V tom obchodě jsme byli hodinu. Vracíme se a táta…
Dveře u řidiče jsou dokořán.
Přijel,
pak otevřel dveře a šel dovnitř, ani se neohlédl.
Jezdí už 50 let.
Ano, auta jsou pořád šílenější,
ale jedna věc se za těch 50 let nezměnila,
musíte otevřít a zavřít dveře.
Táta si vzal na pohřeb máminy kalhoty.
Tehdy jsem si řekl: „Už ho dál poslouchat nemůžeme,“
to asi chápete.
„Musíme ho hlídat. Už neví, co se kolem něj děje.“
Obvykle se to začne dít, když začnete pořádat svátky u sebe,
nikoliv v domě rodičů. Tehdy se to rozjede.
A tak se naši, jakmile tohle začalo, přestěhovali do menšího domu.
Takže by rádi dál pořádali Díkůvzdání u nich,
ale nemají pro nás místo.
Je nás asi 20.
Jako kdyby někdo na koleji řekl: „Neoslavíme Vánoce u mě na pokoji?“
Je tam stůl pro čtyři
a pak se musí přihodit vláček z televizních a nočních stolků,
který se kroutí až na chodbu.
Sedíte až na schodech. Děti už musely jíst v autě.
„Vraťte se do auta. Uvnitř už se nenajíte.“
Máma neměla kečup.
Říkáte si: „Každý má kečup, ten prostě patří k domu.“
I kdybych šel do domu alkoholika, měl by kečup.
Rodina ho už dávno opustila. „Máš kečup?“
„Tak hrozně na tom zase nejsem.“
Vyrostl jsem v 80. a 90. letech.
Byl jsem kluk v 80. a 90. letech.
V 80. a 90. letech bylo hodně únosů dětí.
Tím nechci říct, že jsme byli nějak víc žádoucí, to ne.
Spíš jsme byli víc venku a bylo víc příležitostí.
Taky bylo snazší dostat nás do dodávky.
Nevyžadovalo to moc úsilí.
Takže když se tehdy rodiče dívali na televizi, děsilo je to.
Dneska je všechno jedna velká krimi show.
Na co koukáte, je o zločinu, podcasty jsou o zločinu, filmy.
Je toho dost.
Ale tehdy těch programů bylo jen pár,
a když se dívali na tyhle pořady, byly hodně působivé.
Naši sledovali pořad Rescue 911,
byly to rekonstrukce zločinů
a byla to síla.
Já jsem z Rescue 911 viděl 3 vteřiny.
Vzpomínám, že jsem procházel obývákem,
naši na to koukali, otočím se k televizi a chlap má lyžařskou masku,
nějaká ženská spí a noha jí kouká z peřin
a on jí tu nohu začne třít.
Víc jsem neviděl. Šel jsem dál.
Nevím, co se stalo před ani po,
ale vím, že jsem už pak nikdy ve spaní nevystrkoval nohy z peřin,
vše kvůli tomu, co jsem náhodou viděl před 30 lety.
A bývá mi horko na nohy a hrozně rád bych je vystrčil.
Zkuste si to, každou noc, 30 let,
jenže vždycky se mi vybaví ten obraz a stáhnu je rychle zpátky.
Jsem třeba v hotelu a říkám si: „Sem nemůže, všechno je zamknutý.“
A pak mi dojde: „Jenže přesně na tohle čeká.
Možná už je tady.“
Jednou naši asi koukali na Rescue 911, kde zmizelo dítě
a to je vyděsilo.
Takže si řekli: „Ano, únosů dětí je dnes hrozně moc.
A my s tím nic nenaděláme. Prostě se to děje.“
A tak chtěli, abychom na to byli připravení.
Takže místo třeba sebeobrany,
jako že by nám dali zbraň a tak,
to udělali jinak. Víte, jak jsou takové ty letáčky se ztracenými dětmi?
Tak nám řekli: „Musíte mít připravený letáček.
My to zařídíme.“
Když se někdo ztratil, dělával se letáček.
Bývala tam fotka dítěte a pod ní byly informace,
tedy výška, váha, barva očí a tak.
Ale oni nenechali udělat letáček, oni po nás chtěli,
abychom napsali na kus papíru
naše jméno, výšku, váhu, barvu očí
a pak se s ním postavili před zeď.
Oni nás s ním vyfotili.
Fotka jsme tedy byli my s informacemi o sobě v rukou.
Až budou poldové říkat: „Musíme udělat letáček,“
rodiče odpoví: „No ano, ale my jsme doufali, že se to stane.
Takže už ho máme. A dáme ho policii.“
Kdyby nás vážně unesli, skončili by rodiče ve vězení.
Nikdo neuvěří, že s tím počítáte dopředu.
Podívali by se na letáček a řekli by: „Tak mluvte, kde jsou.“
Šli by nejjednodušší cestou. Nic takového nikdy neviděli.
Navíc by si to nechali vytisknout v obchoďáku. Doma by to nešlo.
Lidi by si všimli, že jsou to cvoci.
A lidi v obchoďáku by říkali:
„Můžeme si s těmi dětmi promluvit? Rádi bychom je viděli.“
Jinak jsem ženatý.
Teď jsme s manželkou slavili 14. výročí svatby.
A… Díky.
Jsme spolu už 20 let…
poznal jsem ji, než jsem začal dělat komediální výstupy.
Oba jsme pracovali u Applebee's.
Dodnes jsme velcí fandové tohohle restauračního řetězce.
Dovolte, abych… Mám pocit… Ano, správný pocit.
Kolik jich…? Nedělají nakonec všichni totéž?
Jako že…
„Tak už jsem na místě, nechceš sem přiletět taky? Přepínám.“
Tak by to mělo fungovat. Měli by víc komunikovat.
„Jsem tady,“ a druhý řekne, „No jo, mně to nedošlo, přepínám.“
A ten první: „Hele, tak sem nelítej. Já zůstanu tady a ty budeš tam.
Nakonec je to naše hlavní poslání, ne? Zůstat, kde jsme.“
Ano.
S manželkou jsme se potkali u Applebee.
Než jsem začal s komediálními výstupy.
Já uváděl hosty a ona byla servírka.
Nedávno nám někdo řekl:
„Napadlo vás někdy, když jste začali randit,
že jednou budete tím, čím jste?“
Žena na to řekla: „Když jsem ho poznala,
uváděl hosty a podle mě nebyl na číšníka dost chytrý.“
Takže asi tak.
Došli jsme trochu dál, než jsem čekal. Je to tak?
Řekl jsem jí, že jednou chci být číšník.
Odpověděla, že si o tom můžu nechat zdát.
„Když se budeš snažit třeba si zapamatuješ menu.“
Co se týče mé ženy… Za snílka jsem u nás já.
Nakonec v manželství je vždycky jen jeden snílek.
„Peníze nejsou skutečné, pojďme se bavit, pojďme dělat legrační věci.“
A ten druhý nesnáší zábavu.
Takhle vzniká manželství.
Kdyby byli snílci oba, do hodiny jsou z nich bezdomovci.
Potřebujete člověka, co řekne:
„Bavíš se? Tak s tím laskavě přestaň.
Užíváš si? Nech toho. Je zapnutá klimatizace? Vypni ji.“
Jako bych si vzal svýho tátu.
Tátu, co si myslí, že provoz klimatizace stojí 100 000 dolarů denně.
Když jsme někam jeli autem, myslel jsem, že když ji pustíte, auto vybuchne.
Třeba když bouchne plyn.
„Může někdo pustit klimatizaci?“
Manželku mám pořád poblíž.
Cítím, že je pořád nablízku.
Zejména doma. Jako kdybych si vzal kočku.
Říkám jí: „Pořád se na mě lepíš.“
Když jdu na záchod, říká: „Když už tam jsi,
tak já natřu dveře.“
Bráním se: „Nemůžeš to udělat později?“ „Ne, teď na to je vhodná doba.
Čekala jsem, až tam zalezeš, abych se do toho dala.“
Když jím něco, co by mi neschválila, najednou se objeví.
Snažím se být nenápadný.
Ale i kdybych jedl sušenku Oreo na půdě ve tři ráno,
vsadím se, že by se najednou rozsvítilo
a ptala by se mě: „Copak tady děláš?“
Kdybych se já zeptal na totéž,
řekla by mi: „Jsem tu pravidelně. Touhle dobou chodím na půdu.“
Dala mi do telefonu Life360.
Takhle vás sledujou, i když nejste nablízku.
Ani nemusíte vědět, že ji máte na telefonu.
Je to horší, než co dělá vláda.
Radši bych, aby mě sledovala vláda než ona.
Volá mi: „Co děláš v té koblihárně Krispy Kreme?“
Tak říkám: „Takhle žít odmítám, jasný?
Nebudu zamykat telefon do skříně ve fitku, když chci koblihu,
a nebudu platit koblihy v hotovosti.
Už jsem to dělal, ale pořád to dělat nebudu.
Ještě horší je jít do obchodu, kam má slevové kupóny.
Jdu přes parkoviště a najednou hovor:
„Nic nekupuj. Mám kupón.“
„To myslíš, že pro něj teď pojedu domů?
Takhle si to představuješ?
Když už mi voláš, tak je naschvál přeplatím.
Nevím, jestli to v Targetu jde,
ale zkusím smlouvat, abych tu pastu měl dražší.
Doufej, že nebudou chtít zaokrouhlovat cenu. Vždycky nahoru.“
Nesnáším slevové kupóny a ona je na nich závislá.
Nedá s tím pokoj. „Já mám kupón.“ Připadám si jako pitomec.
Kupuju deodorant a říkám:
„Nemám celou částku, ale chybí jen málo.
Mám ovšem tenhle kupón.
Snad to jednoho dne budu moct zaplatit celé.
Šetříme, jak se dá.“
Jedna z nejlepších hádek, co jsme měli…
Tedy ne, že by to bylo příjemné, spíš absurdní.
Šlo o výraz „jedním vrzem“.
Jen tenhle výraz.
Já a má žena…
Počkejte. Tahle snad bude poslední. Už ji zase zezadu slyším.
Jsou slyšet z velké dálky
a pak to vypadá, že letí sem.
Nevypadá to, že letí jinam? Že ne?
Tváříte se, že to neslyšíte, ale odsud to slyšet je.
Tohle mě bude strašit po zbytek života.
Na každém představení
budu říkat: „Neslyšíte helikoptéru?“ A diváci: „Uvnitř v divadle?“
„Ano. Slyšíte ji všichni?
Tak si rychle lehněte a ticho. Je to helikoptéra?“
Ano.
Tak jsme se pohádali o výraz „jedním vrzem“.
Jen kvůli tomu.
Když jste novomanželé, řeknete si: „Vždyť o nic nejde.“
Máte pravdu. Ale tohle manželství už trvalo přes deset let.
V téhle fázi už jste ukončili hádky kolem nádobí
nebo kolem skládání oblečení.
Tady už dochází k pokusům vás duševně zlomit.
Prakticky už vás má tam, kde vás chtěla mít,
zbývá poslední úder.
Má žena chtěla jednou o víkendu na návštěvu k rodičům
a její rodiče jsou rozvedení,
takže to pro mě bylo asi to nejtěžší.
Když se přiženíte do rozvedené rodiny, je něco, o čem se nemluví.
Rozvedli se kvůli ní, ne kvůli mně,
tak proč musím obcházet padesát různých domácností?
No a…
Chtěla je navštívit. Řekla: „Chci to udělat jedním vrzem.“
Nikdy jsem neslyšel svou ženu použít výraz „jedním vrzem“.
Jsme spolu dvacet let a nikdy to neřekla.
Jako kdyby jí toho dne někdo řekl:
„Hele, měla bys začít víc používat jedním vrzem.“
„No tak zavolám manželovi.“
„Výborně, použij to na něj tak 40 až 50krát.“
Tak mi zavolala a říká: „Chci navštívit rodiče jedním vrzem.“
Tak souhlasím: „Uděláme to jedním vrzem.“ A ona:
„Chci to udělat jedním vrzem.“ A já: „Udělejme to jedním vrzem.
Pojďme vrzat, jsem pro.“
A ona dál opakuje dokola „jedním vrzem“.
A pak, když chtěla popsat ten jednovrzový výlet, říká:
„Zajedeme k mámě, pak domů a pak k tátovi.“
Tak chvíli čekám, ale už nic nedodala,
tak jen říkám: „Tomuhle se ale neříká jedním vrzem.“
A ona, místo aby přiznala, že se prostě mýlí,
povídá: „Já vím, co znamená jedním vrzem."
„Ano? Mně to tak nepřipadá.
Máme stejné příjmení.
Nemůžeš chodit po světě a nechápat jedním vrzem.
Co myslíš že znamená dvě mouchy jednou ranou?
Musíme si je projít, uvidím, jestli je znáš."
Zavěsila.
Takže přijdu domů a nevím, jestli to znáte, ale po takové hádce
si říkáte: „Jestlipak v tom ještě budeme pokračovat?
Už je po všem? Já nevím.“ Větříte atmosféru.
Nikdy nepoužívá slova jako „promiň“. Jednou bych ho rád slyšel.
I když ona význam toho slova stejně nezná.
Já to říkám pořád. Chodím po domě a rozhazuju promiň kolem sebe,
rozdávám ho dokola.
Snažil jsem se s ní podělit. „Nechceš taky nějaký?“
„Ne, ne, díky, nemám kapsy.“
Celý večer jsme spolu nemluvili. Seděli jsme tam, s dcerou…
Koukali na televizi a jedli.
Nakonec řeknu: „Víš, že je tvá máma cvok?“
A žena řekne: „Už máš úkol? Nechci, abys byla hloupá jako táta.“
A dcera povídá: „Jste oba blázni?“
Natáhnu se na gauč
a přijde moje žena a dá mi pusu na dobrou noc
a jde spát, toť vše.
Chápete? Měl jsem pocit, jako by to bylo to její promiň,
ale neřekla to.
Ležím si tam a přemýšlím o tom.
Čím déle jste v manželství, tím víc vás to nutí přemýšlet,
občas si říkáte, že některé věci necháte plavat.
Druhý den ráno vstanu a pořád se o tom chci bavit,
nakonec jsme si celý večer nepovídali.
Tak jdu k ní a říkám: „Víš, jen ti chci říct,
že to neznamená to, co si myslíš.“
A už se to zase rozjelo nanovo.
Ale z té hádky jsem měl dobrý pocit, přemýšlel jsem o ní celou noc.
Říkal jsem si: „Tohle se ti fakt povedlo. Vytáhni to znovu.
Nemusíte být jako hrdličky. Radši vyhraj spor.
Umřeme spolu.“
Málem jsem ji probudil, jak mě to nadchlo.
Málem jsem s ní začal třást a říkat: „Tohle to neznamená.“
Naše manželství málem skončilo jedním vrzem.
Tak vám všem moc děkuju, že jste dnes přišli.
Moc si toho vážím.
- Fakt nevíš, kdo je Tonya Hardingová? - Neznám ji. Ne.
Každý ji zná, všichni sportovní fandové.
Ty nevíš, kdo je Tonya Hardingová?
Nikdo nezná Tonyu Hardingovou!
Nemůžu uvěřit, že to nevíš.
Jsem největší sportovní fanda, co znáš.
Když to nevím, zaručuju, že to neví nikdo.
Zkus říct: „Tonya Hardingová, Nancy Kerriganová,“
a uvidíš, že 80 % Američanů tohle bude vědět.
Neví to 80 % lidí v tomhle autobusu.
Jedna byla první, druhá byla druhá?
Ale no tak!
Neblázněte!
Přesvědčil jsem Nica, že nevím, kdo je Nancy Kerrigenová a Tonya Hardingová.
Nic tedy žil v domnění, že je vůbec neznám,
pravdu se dozvídá právě teď.
Nikdy jsem mu to neřekl.
A samozřejmě, vím, kdo to je.
Takže ty říkáš, že je to poprvé, co o tom slyším,
a já jako dělám: „No jo, opravdu!“
A tluču se do hlavy.
- To je fakt dobrý. - „Skvělý!“
Překlad titulků: Petr Miklica