Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Один, два, три, чотири, п'ять, шість, сім, вісім, дев'ять, десять.
Здається, цей магнітофон перегрівся.
Звук стрибає між колонками.
Що ж, почнемо запис.
Мене звуть Денніс Нільсен.
ГОЛОС ДЕННІСА НІЛЬСЕНА. ЗАПИС З ТЮРМИ
Мої компаньйони, як ви можете почути -
двоє хвилястих папужок, Хеміш і Твітлз.
Хеміш - хороший хлопчик.
Я сиджу
й палю самокрутку «Скаферлаті».
О, Боже.
Так, псую здоров'я.
Та всі ми від чогось помремо, чи не так?
ДОКУМЕНТАЛЬНИЙ ФІЛЬМ NETFLIX
Сьогодні вранці охоронець люб'язно дав мені почитати «Ньюз оф зе ворлд»
розважальний листок, що вдає з себе газету,
і звернув мою увагу на сторінку 21.
«Денніс Нільсен кепкує зі своїх злочинів,
бо почепив у своїй камері
постер із зіркою фільму «Мовчання ягнят» Ганнібалом Лектором.
Він вірить, що коли-небудь
і його огидні дійства увічнять у кіно».
Кінець історії.
Яка дурня!
Доброго вечора.
Сьогодні Скотланд-Ярд розпочав найбільше розслідування вбивств…
ДІМ ЖАХІВ
після того, як у Лондоні знайшли тіла.
За наступні кілька годин
став зрозумілим масштаб злочинів.
Що сказати про точність статті?
МІКРОФОН
О, так, мене звинуватили в убивстві,
та окрім цього все написане - вигадки.
Обвинувачення склало опис убивства.
Галерея для глядачів Суду номер один щодня була повна.
Люди, що хотіли послухати жахи, не були розчаровані.
Супер. «Нільсен - чудовисько».
«Нільсен»! Щойно спливає це ім'я,
люди вже знають, що до чого.
Денніс Нільсен, чоловік, який назвав себе «вбивцею століття»…
Вони й досі намагаються створити образ
небезпечного злочинця, як із книжок.
Чи монстра з кіно.
Наразі Нільсен хоче видати автобіографію
з-за грат.
…неймовірна історія.
Добре, ходімо!
Лондон, 1983 рік.
Доброго ранку. А сьогодні зимно, м'яко кажучи.
І в наступні кілька днів не потеплішає,
збережуться північні й північно-східні вітри…
Я добре запам'ятав той день,
бо надворі було холодно й гидко,
а я сидів у своєму кабінеті,
коли колега сказав,
що нас викликають у Кренлі-гарденз,
де з каналізації витягли труп.
КРЕНЛІ-ГАРДЕНЗ, ПІВНІЧ ЛОНДОНА
Коли ми приїхали, мешканці стояли біля каналізаційного люку.
Туалети забилися,
й вони викликали сантехніка прочистити труби.
Він знайшов купу решток - плоті й кісток.
Я ніколи такого не бачив,
але одразу запідозрив,
що це не рештки тварини.
Хтось зацікавився цією знахідкою?
Так, чоловік, що живе у квартирі на найвищому поверсі.
Мешканці сказали,
що вчора вночі, близько півночі,
вони чули зовні скрегіт.
Вони відчинили двері в будинок,
а там був сусід із квартири нагорі.
Він був легко одягнутий.
Зауважте, стояв лютий і страшний холод.
Вони запитали, чи все гаразд.
Він відповів: «Так, просто вийшов відлити».
Я порозпитував мешканців Кренлі-гарденз
і з'ясував: він був у місцевому центрі зайнятості, де працював.
ЦЕНТР ЗАЙНЯТОСТІ
Але зазвичай він повертався з роботи
о пів на шосту.
Ми встановили, що шматки плоті з труб
дійсно належали людині.
Патологоанатом сказав, що на одному зі шматків
були сліди задушення.
І тут -
ми побачили чоловіка, що йшов по дорозі.
Час прийшов,
час прийшов!
Він поводився дуже спокійно.
Коли я приїхав до Кренлі-гарденз,
поліція ще не знала, чиї це рештки.
ДЕС НІЛЬСЕН
Вони ставили загальні питання в надії отримати якусь інформацію
стосовно решток людського тіла, знайдених під будинком.
…у трубах.
Нільсен ще сказав:
«Дивно, що офіцери поліції прийшли поговорити про мої труби».
Але він пустив нас усередину,
ми піднялися в квартиру на горищі.
Щойно відчинивши двері,
ми відчули сморід.
Я знаю цей жахливий сморід.
Ми сказали йому…
«Не варто грати в ігри. Де решта тіла»?
Він подивився на мене й вказав…
на шафу.
Я її відкрив,
а там були великі чорні пакети для сміття, набиті.
Я скував йому руки наручниками
й сказав, що його заарештовано за підозрою в убивстві.
По дорозі до поліцейського відділка
я сидів біля нього,
але мене щось непокоїло.
Два пакети для сміття були величезними.
У машині по дорозі в поліцію мене спитали:
«Там одне тіло чи два»?
Я негайно відповів:
«Там 15 чи 16».
У мене волосся встало дибки.
Я бачив, що слідчий дивиться
на мене в дзеркало заднього виду.
Я звелів йому зосередитися на дорозі,
бо він почав вибиватися зі смуги.
І тут я зрозумів. «У нас серійний убивця».
ПОЛІЦЕЙСЬКИЙ ВІДДІЛОК ХОРНСІ
Я йшов довгим коридором з поліцейськими,
і мене завели в першу камеру з кінця.
Мене залишили в тому старовинному помешканні,
з маленькою лавою й пошарпаними маленькими стільцем і столом.
Я сів, скрутив цигарку, зробив паузу.
Ми не знали напевно,
чи правда те, що говорив Нільсен.
Я подумав: «15 чи 16 осіб»?
Ми могли утримувати його в камері лише 48 годин, і все.
Треба було витиснути з того чоловіка все, що можна.
ЗАПИС ДОПИТУ
ДОПИТ:
Ми не хотіли занадто на нього тиснути,
щоб він не передумав говорити.
Я ПОСТАВЛЮ КІЛЬКА ЗАПИТАНЬ
ВИ ГОТОВІ НА НИХ ВІДПОВІСТИ?
Я не хотів довго сидіти на допиті,
тож здивував тріо слідчих заявою,
що сам усе розповім.
Нільсен не міг зупинитися.
Він почав розповідати
про все, що сталося.
ДЕ ВІН ЗНАЙОМИЛИСЯ З ЦИМИ ЛЮДЬМИ?
Він йшов у паб…
Я ПИВ
і заводив із кимсь розмову,
потім вів їх у мою квартиру.
Вони пили. Слухали музику.
Наступного ранку Нільсен прокидався,
а біля нього лежало мертве тіло.
КРАВАТКА НА ШИЇ
Я СИДІВ У ШОЦІ
ПЕРЕЛЯКАНИЙ
Коли ми натиснули, він сказав,
що не пригадує того, що сталося.
КОЛИ ТИ П'ЯНИЙ, ТО НЕ ПАМ'ЯТАЄШ
Зазвичай у справі про вбивство
є жертва,
а тоді ми шукаємо вбивцю.
У цьому випадку ми мали вбивцю…
ПЕРШИЙ
та не знали, хто жертва.
Я ЗАБУВ ІМ'Я
ДРУГИЙ
Я НЕ ПИТАВ ІМ'Я
Тож ми мали повернутися в минуле
й відстежити всіх жертв.
СПРОБУЄМО ОСВІЖИТИ ВАШУ ПАМ'ЯТЬ
Я погодився відповісти на всі питання.
НОМЕР ЧОТИРИ?
НІЛЬСЕН, 148 СМ
ХВИЛЯСТЕ ВОЛОССЯ, МАВ ТАТУ
Розкрив усі деталі.
НОМЕР СІМ. 160 СМ, ІРЛАНДСЬКА ВИМОВА
Чесно кажучи…
НОМЕР ДЕСЯТЬ. БЛІДИЙ, ХУДИЙ, ВИСНАЖЕНИЙ
жодний інший британський вбивця…
ТЕПЕР ПРО НОМЕР 12
не був таким відвертим…
ШАТЕН, 25-30 РОКІВ
СТАРИЙ ОДЯГ
у розкритті своєї злочинної поведінки, як я.
НОМЕР 13. 27-28 РОКІВ.
ЕКСОХОРОНЕЦЬ. ПАЛИВ
ПАЛИВ ЩО?
МОЇ ЦИГАРКИ
Він надав обмежені дані, але то переважно були молоді чоловіки.
Та я подумав:
якщо Нільсен розповідав нам правду,
то як, у біса, в такому місці, як Лондон,
аж 15 осіб могли загинути так, щоб ніхто цього не помітив?
У поліції було все, щоб пред'явити мені звинувачення.
Це означало б розгляд справи суддею,
без участі голодних до сенсацій ЗМІ.
Та це була найгучніша справа в їхній кар'єрі,
тому, щоб забезпечити собі місце в історії поліції,
вони вирішили: вся нація має про це дізнатися,
щойно люди сядуть снідати.
«ДЕЙЛІ МІРРОУ»
«САНДЕЙ МІРРОУ»
«САНДЕЙ ПІПЛ»
«СПОРТІНГ ЛАЙФ»
Я був у кабінеті,
коли зателефонували з відділу новин
і показали цей папірець,
де було написано, що сантехнік з «Діно-Род»…
ДАГЛАС БЕНС, ЖУРНАЛІСТ «ДЕЙЛІ МІРРОУ»
знайшов у трубах шматки людських тіл.
Я набрав Скотланд-Ярд, але там нічого про це не знали.
Тоді я написав статтю.
Утім, зіткнувся з опором щодо її випуску,
бо в ті часи газети не любили засмучувати
людей за сніданком.
Без сумніву,
історія про відкриття Каттрана
змусила б людей вдавитися кукурудзяними пластівцями.
Я гадки не мав, чи опублікують цю історію.
ЧЕТВЕР, 10-Е ЛЮТОГО 1983 РОКУ
Мені сказали, що ведеться розслідування вбивства
у Кренлі-гарденз,
і чи не міг би я якнайшвидше поїхати туди.
Я був не в захваті.
Я думав: «Ще одна нудна історія».
«Якщо поталанить і я знайду сліди, потраплю в шестигодинні новини,
а потім усе забудуть».
Зазвичай на місці таких подій
місцевість очіпляють. Не лише дім, але й дорогу.
Там нічого такого не було. Я стояв на ганку.
Та ми взяли інтерв'ю в одного-двох людей, які його знали.
Вони його бачили. Вважали його дивним, занадто тихим.
Ми бачили цього чоловіка раніше?
Так, ми бачили, як він вигулював собаку, віталися з ним.
А за пів години ми почули,
що цей вбивця вбив не одну людину.
Він убив 15 чи 16.
Що?
Це звучить жахливо,
та я відчув сплеск адреналіну в крові.
Мушу визнати, ця справа поглинула мене цілком.
Поки що ніхто в Кренлі-гарденз
не осягнув масштабів того, що сталося.
За кілька годин один запит
перетворився в одну з найгучніших справ про масові вбивства в Британії.
Редактори новин питали:
«Що ще відомо? Про що ще ви можете розповісти»?
Ніхто не знав деталей справи,
окрім офіцерів, що розслідували її, та мене.
Оскільки я мовчав, як риба, в ЗМІ нічого не просочилося.
Поліція надала пресі всю інформацію,
що стала гучними заголовками в наступні кілька днів.
Потім ми дізналися, що цей чоловік
працював у місцевому Центрі зайнятості,
брав у людей інтерв'ю!
Останні 6 місяців він працював у Комісії з обслуговування робочої сили,
і колеги по роботі звали його Десом.
Я думав, розумієте,
що цей тип - психопат.
В уяві громадськості
виникла геть невірна картинка,
ще до того, як мене взагалі звинуватили,
а ЗМІ раді були зробити з мухи слона.
Тож виник образ монстра,
що поширився
й став панівним в уяві людей.
16 УБИВСТВ У ДОМАХ ХАЖІВ. ЗНАЙШЛИ ДВІ ГОЛОВИ
Я - журналіст газети, тому мене нічого не шокує й не дивує.
Та як людину, мене багато чого шокує й дивує.
Коли я почув, що він убив за чотири роки 15 чи 16 осіб,
я подумав: «Як це не помічали чотири роки
в начебто цивілізованій країні,
як міг ніхто нічого не знати»?
Ми говорили про те,
щоб найбільша проблема для будь-якого вбивці -
позбутися тіла.
Як він позбувся 15-16-ти тіл?
У Кренлі-гарденз ми знайшли рештки лише трьох тіл.
Тож я запитав,
де він убивав людей?
Пам'ять підказала мені,
що трьох я вбив у Кренлі-гарденз,
а решту -
на Мелроуз-авеню, 195.
МЕЛРОУЗ-АВЕНЮ
Це лише за кілька миль від Кренлі-гарденз.
Було страшенно холодно.
Крижаний холод!
Ми отримали дзвінок від головного слідчого,
який сказав: «Усі сюди.
Ми поїдемо на Мелроуз-авеню.
Інструкції надам там».
Зауважте, ми не знали, що там знайдемо.
Ми не були готові. Це була перша хвиля.
І ми поїхали.
Коли ми доїхали до Мелроуз-авеню,
офіцери, що розслідували справу, сказали:
«У нас є інформація,
де Денніс Нільсен жив на Мелроуз-авеню
і зізнався в убивстві кількох людей,
що поховані тут у саду».
І запала тиша.
Нам роздали зелені спецкостюми.
«Давай, Карен. Одягай комбінезон.
Ось вила. Починай копати».
Кілька хвилин тому
перед будинком зупинився поліцейський мікроавтобус,
і з пів десятка офіцерів,
озброєних лопатами, ситами та іншим приладдям для копання,
пішли в сад позаду будинка.
«Шукайте!
Бреше той чоловік? Чи каже правду»?
Може, він усе вигадав.
Нільсен розповів нам про свою систему знищення
тіл на Мелроуз-Авеню.
Я ховав тіла під половицями,
але це означало сморід,
гниття та личинок.
Та й в якийсь момент місця під половицями не лишилося.
Там було так багато тіл!
Він мусив щось вигадати.
Я говорила з сусідкою, і вона пригадала,
що Нільсен кілька разів щось палив.
ТЕСС МАХОНІ
Переважно ввечері,
бо я працювала по вечорах.
От і все.
-Ви думали, він палив сміття? -Так.
Чи схоже, що перед похованням в саду тіла палили?
Це можливо.
Він розповів нам, як діяв.
Він палив їх у саду,
а коли вони перетворювалися на попіл,
розсипав попіл садом і прикопував.
Якщо так, то багаття в саду мали горіти постійно.
А ніхто ніколи не скаржився.
Усю територію повністю очепили,
а журналістів звідти прогнали.
А ну, відступіть!
Робота була важка, то земля замерзла.
Я сказала: «Ми ніколи її не прокопаємо».
Здавалося, на перекопку саду піде рік.
Ближче до вечора
засмучений і втомлений загін зібрався й поїхав,
хитаючи головами, коли їх запитували, чи знайшли вони щось.
Я не розумію,
чому ніхто не хвилювався, не казав:
«Мій син… чи мій батько зник»?
Цього не було.
Наче ці люди не мали значення.
Хто були ці люди?
З'ясувати це було майже неможливо.
НІЛЬСЕН: ВИ ОБШУКАЛИ РЕШТУ КВАРТИРИ?
Та Нільсен розповів нам, що треба обшукати Кренлі-гарденз
і знайти скриню.
ЧОМУ?
КРЕНЛІ-ГАРДЕНЗ
Ми знайшли там частини тіла,
які відправили в морг.
Одним зі шматків, які ми знайшли в квартирі,
була рука з долонею.
Ми зняли відбитки пальців з цієї руки
й були просто вражені,
бо знайшли збіг.
Рука належала юнаку на ім'я Стівен Сінклер.
Він був у базі поліції,
бо втрапляв у халепу
за різні дрібні порушення,
та його не було у списках зниклих.
Ми спробували зв'язатися з його рідними.
ПЕРТ, ШОТЛАНДІЯ
Однієї ночі ми розмовляли, й він сказав,
що хоче поїхати в Лондон,
що він поїде в Лондон.
Мій чоловік сказав: «Стівене, ти дурний,
бо такому хлопцю, як ти, там не місце».
Він сказав: «Поїду»!
Сінклер прибув у Лондон
з Шотландії,
і Лондон його проковтнув.
ПОЛІЦЕЙСЬКИЙ ВІДДІЛОК ХОРНСІ
РОЗКАЖІТЬ, ЯК ВИ ПОЗНАЙОМИЛИСЯ З СІНКЛЕРОМ?
НІЛЬСЕН: МИ ПИЛИ Й РОЗМОВЛЯЛИ.
ВІН СКАЗАВ: «Я ЦІЛИЙ ДЕНЬ НЕ ЇВ».
Він мав зовнішність,
типову для більшості жертв Нільсена.
БЛІДИЙ, ХУДИЙ, ВИСНАЖЕНИЙ
Це був юний безхатько…
ПОГАНИЙ ОДЯГ
що не мав нічого.
НЕПРИБРАНИЙ
ВИСНАЖЕНИЙ
ГОЛОДУВАВ
Такі ці люди здебільшого.
Погляньте на Британію того часу.
ВИСТУПИ БЕЗРОБІТНИХ, 03.81
У країні вирувало безробіття.
Через страшне безробіття
людей тягнуло в Лондон, як магнітом.
Вони думали, що бруківка тут із золота.
Та вона не з золота,
і таланить тут небагатьом.
СЬОГОДНІШНІ РОБОТИ
Нільсен ходив і підбирав своїх жертв,
як пил пилососом.
Це були вразливі юнаки.
Жертв переважно шукають
серед популяції молодих безхатьків Лондона.
Поліція вважає, що жертви - чоловіки-втікачі до 21-го року віком,
який заманювали в дім обіцянкою їжі та нічлігом.
Відволічемося від автобіографії.
Час мені взяти свій обід.
Перепрошую.
З поверненням! Я щойно забрав свій обід.
Це якесь карі.
Певно, й кухар не знає, що це.
До карі начебто додали сою,
волокна протеїну, імітацію м'яса.
Я заллю все цим індійським соусом,
щоб надати страві бодай якогось смаку.
Скуштуємо.
Досить смачно. Я здивований.
Певно, це завдяки соусу. Він надав йому якийсь смак.
На чому я зупинився? Так.
Рік 1983.
ЗА 48 ГОДИН ПІСЛЯ АРЕШТУ
Доброго вечора.
Тридцятисемирічного держслужбовця
звинуватили в убивстві двадцятирічного чоловіка,
чиї рештки знайшли в домі на півночі Лондона раніше цього тижня.
Денніс Ендрю Нільсен завтра постане перед судом.
Я сиджу в тюремного мікроавтобусі
по дорозі з тюрми.
Сьогодні я вперше постану перед судом.
Ми знали ім'я підозрюваного,
та ніколи його не бачили. Гадки не мали, який він на вигляд.
Очікували побачити здорованя.
Силача.
Майже боксера у важкій вазі.
Повсюди були журналісти,
що хотіли зробити перше фото цього чудовиська.
Я сказав фотографу:
«Він вийде з закритим обличчям.
Ми його не побачимо».
ЛИШЕ ВИННІ ХОВАЮТЬ ОБЛИЧЧЯ
Але він не закривався.
Я людина,
не чудовисько.
Незручно, так?
Ми відчули…
аж незручно це казати,
та ми відчули розчарування. Це що, справді він?
Він не відповідав уявленню про масового вбивцю.
Чи міг цей чоловік таке накоїти?
Це звичайний на вигляд чоловік, на якого ви навіть не озирнетеся,
якщо він пройде повз вас.
Машина доїхала до відділку в Хорнсі,
де триває слідство.
Нам хотілося щось дізнатися про дитинство Нільсена.
Єдині, хто могли розповісти про це - його родичі.
«БРІТІШ ТЕЛЕКОМ», ШОТЛАНДІЯ АБЕРДІН-ПІВНІЧНИЙ СХІД, 1982
Ми знали, що він з Абердіншира.
Я вивчив телефонну книгу Абердіншира
й знайшов лише один запис «Нільсен».
НІЛЬСЕН О.М., 38 ЛОРНЕ-РОАД
Я зателефонував його матері й сказав:
«Ви ж розумієте, ми знімемо про це програму».
А вона відповіла: «Не сьогодні. Я недобре почуваюся».
Я сказав: «Так сталося, що я сьогодні в Абердінширі.
Не хотілося б їхати сюди знову».
Вона сказала: «Ну, добре».
Біля її дому стояв знак, на якому було написано, що її сад -
найкращий у цій місцевості.
Дім був ідеально чистим усередині.
Ані частинки пилу.
Вона пішла в кухню.
Принесла срібну тацю. Домашнє печиво.
МАТІР
Я сказав їй:
«Розкажіть, будь ласка…
що ви відчули, почувши новини про…»
А вона сказала…
Я думала, що могло піти не так.
Чому люди в Лондоні, що з ним працювали,
нічого не помітили?
До того, як усе це сталося.
Якби він був удома, я б точно помітила, що щось не так.
Бо зазвичай
не можна жити з людиною, якщо не помічаєш,
що її щось турбує.
Адже це робив не той Денніс,
який я його знала.
ГРАЄ В СВОЇ ПОДВІЙНІ ІГРИ
О, Боже, Боже правий!
Він був тихим хлопчиком.
Замолоду в ньому не було нічого особливого.
Звичайний тихий хлопчик.
Мене роздирало зсередини,
але цього ніхто не помічав.
Я згадую,
наче передивляюся зйомки покадрово.
Я бачу маленьке слабке хлоп'я.
Він слабкий перед темними силами,
що на нього діють.
У мене було відчуття якоїсь відмінності.
Може, бідність, худорлявість і поганий одяг
першими негативно вплинули
на мою самооцінку.
Певно, на це вплинула й відсутність батька.
БЕЗБАТЧЕНКО
СОРОМ ДЛЯ РОДИНИ
МОЇХ ФОТО НЕ ІСНУЄ
Його батько ніколи не був близьким для нашої родини.
Я мусила виховувати дітей сама.
Між мною й матір'ю була велика прірва.
ВОНА БУЛА ЕМОЦІЙНОЮ КРИГОЮ
Я була люблячою матір'ю й старалася, як могла.
Його виховували так само, як інших.
Ну…
Це брехня.
БРЕХНЯ
Коли мені було 8 чи 9,
я вперше відчув, що таке кохання.
До іншого хлопця, з яким я навіть ніколи не розмовляв.
Я постійно думав про нього, про те, як бачив його в школі.
Це була дивна, жива й захоплююча ситуація,
але моральні принципи суспільства й церкви
тиснули на мене, тож я вирішив тримати свої радості й бажання
в секреті від світу.
До гомосексуальних чоловіків
ставилися не лише з неприйняттям і презирством,
але й судили, кидали за грати.
Багатьом із нас танці чоловіків
здаються огидними.
Більшість гомосексуалістів змушена утаємничуватися.
Я РОЗВАЛЮВАВСЯ НА ШМАТКИ, ВІДЧУВАВ СОРОМ
Дуже образливо
усвідомлювати, що твої генетично обумовлені схильності
вважають неприродними й огидними.
Я ще не перейшов третій десяток,
а мене вже вважали злочинцем,
аутсайдером, потворою,
мене судили й покарали тюремним строком
за злочин, який зробила природа.
Мене змушували бути не тим,
ким я був насправді.
ПОЛІЦЕЙСЬКИЙ ВІДДІЛОК ХОРНСІ
Слідчі були лише раді дати Нільсену змогу розповісти свою історію
й особливо не тиснули,
бо він вільно вів бесіду.
ЧОМУ ВИ ПРИВОДИЛИ ЦИХ ЛЮДЕЙ ДО СЕБЕ ДОДОМУ?
НІЛЬСЕН: ВОНИ ХОТІЛИ ВИПИТИ
І я вирішив: «Посиджу-но з Нільсеном сам».
Я хотів спробувати змусити його згадати щось іще
про паби, в яких він підбирав своїх жертв.
Він сказав, що часто то були
гей-бари…
«ГОЛДЕН ЛАЙОН»
«СЕЛІСБЕРІ ПІ-ЕЙЧ»
ВЕСТ-ЕНД
у Вест-Енді в Лондоні.
ВИ ГОМОСЕКСУАЛІСТ?
Звісно, я гомосексуаліст,
але я триматиму це при собі.
Останнє, що хоче визнати людина - свою гомосексуальність.
Тож я зосередив пошуки на Вест-Енді в Лондоні.
Ми з'ясували, що він підбирав чоловіків у гей-барах,
а коли маєш, за що зачепитися,
то маєш «гей-кілера», а ЗМІ обожнюють такі назви.
Якою б не була реальність -
саме така назва приживеться.
Ексклюзив!
Гей-кілер Нільсен - це загроза.
О, так.
«ГЕЙ-СПІЛЬНОТА ВІМБЛДОНА»
Хоча в 1983 році
дорослих, старших за 21 рік, вже не судили,
та гомосексуалісти залишалися аутсайдерами.
У низку аспектів життя в Британії
вкорінені елементи гомофобії, в тому числі в пресі й в поліції.
Ми не одразу це зрозуміли, а Нільсен від початку знав - це обтяжить його вину.
Пам'ятаю, як я пив чай зі співробітником пресбюро Скотланд-Ярду,
і він сказав: «Це неймовірна історія,
і тим неймовірніша, що він - один із нас».
Він виявився екскопом!
Коли ми дізналися, що він був офіцером поліції…
Я подумала: «Ось чому він протримався так довго.
Він - коп, тому завжди буде на крок попереду».
Я знала двох офіцерів, що працювали з ним.
Слідчий, що вів розслідування,
наказав мені прийти до нього в офіс,
бо хотів, щоб я розповів йому про свого…
БОБ БРЕНТОН, СЛІДЧИЙ
друга Денніса.
Він був одним з людей, що опускають очі, коли до них звертаються.
Він уникав контакту в очі.
Справжній одинак.
Я БУВ ПОПУЛЯРНИМ
Він носив форму,
але нічого не досяг.
Не думаю, що служба його цікавила.
Я ПОДАВ У ВІДСТАВКУ
Він пішов, інакше його вигнали б.
ГОМОФОБІЯ ПРОЦВІТАЛА
Ніхто й оком не повів.
МЕНЕ ПРОСИЛИ ПЕРЕДУМАТИ
Прощальної вечірки не було.
За кілька років по тому, до того, як він почав убивати,
ми отримали дзвінок; мені наказали їхати
на розслідування серйозного злочину.
Перше, що я помітив - що стіни пофарбовані…
в чорний…
геть не мій колір.
Вікно у вітальні було повністю розбите,
і повсюди була кров.
Молодика з того помешкання доправили до лікарні.
Це був блідий і худорлявий юнак.
Я чітко пам'ятаю, що йому наклали сотню швів.
У пабі його зняв чоловік
із шотландською вимовою,
привів його в свою квартиру…
накачав алкоголем.
Він прокинувся й побачив,
що він абсолютно голий,
а той чоловік до нього наближається.
Вони побилися,
і юнак викинувся з вікна.
Я повернувся у відділок, а там був чоловік із шотландською вимовою,
а саме…
мій друг Денніс.
Я запитав його: «Чому той юнак викинувся з вікна»?
А він сказав:
«Не знаю, чому він це зробив.
Якщо в тебе є докази, звинувать мене.
Якщо немає, просто відпусти».
Таким був наш Денніс. Він знав закони.
Потім ми дізналися, що юнак був серед зниклих без вісти.
Ми поговорили з батьками,
та його тато сказав лише:
«Він не піде до суду».
Пам'ятаю, як я сказав батьку:
«Ви усвідомлюєте, що станеться,
якщо суду не буде? Він зашкодить комусь іншому».
Та вони стояли на своєму.
Я лютував.
Нічого не сказав йому, окрім:
«Деннісе, уяви, як тобі поталанило».
Бо він сів би за грати.
Умисні важкі тілесні ушкодження -
це потенційно довічне ув'язнення.
Коли ти з кимось працюєш, ти повинен
написати на нього характеристику,
і на його картці я написав:
«На мою думку, це небезпечний психопат».
Я часто думаю, що сталося б, якби вони сказали:
«Ми подамо до суду».
Хто сьогодні ще дихав би?
Але був фактор сорому.
Їм було соромно.
Типу так: «Ми хочемо забрати його додому
і забути про все це».
Певно, він вважав, що йому дуже поталанило.
І ніколи цього не забував.
ЗА ДВА ТИЖНІ ПІСЛЯ АРЕШТУ
Вест-Енд гримить.
Активність, купа людей,
спосіб загубитися.
Він роївся людом, від мільйонерів до жебраків.
Один з офіцерів з моєї команди підійшов і сказав:
«Я був у пабі й поговорив там з людьми».
Вони описали чоловіка на ім'я Джон, його звали «Джоном-Охоронцем».
НОМЕР 13
Нільсен уже розповів нам про чоловіка на ім'я Джон…
ЙОГО ЗВАЛИ ДЖОНОМ
що носив шкіряну шапку, схожу на головне вбрання охоронців палацу.
ЯК ВИ З НИМ ПОЗНАЙОМИЛИСЯ?
Ми з'ясували, що Джон-Охоронець
був відомий у цьому районі «хлопцем за викликом».
Тоді я вперше почув цей термін.
Ніч збурили дикі танці.
Це розваги перед бенкетом,
що задовольнять усі апетити.
Несамовитість танців
задовольняє ці апетити.
Це гральний майданчик, так?
Нільсен міг отримати тут, що хотів.
Це ринок м'яса.
Ми пішли у відділок поліції Вест-Енда.
У них був список усіх «хлопців за викликом», і їх були сотні.
Ми ідентифікували Джона-Охоронця
як чоловіка на ім'я Джон Хаулетт,
і я поговорив з його матір'ю.
Хаулетт пішов із дому за власним бажанням.
Він приймав наркотики, і батьки вважали
свого сина мертвим.
ЛИШИТИСЯ ЖИВИМ
Нільсен точно знав:
якщо юні «хлопці за викликом» зникнуть,
це спишуть на бурхливе життя Лондона.
МЕЛРОУЗ-АВЕНЮ
Копаючись у саду,
нам стало очевидно, що він не брехав.
Ми знайшли десятки кісток.
Та всі були такі понівечені,
що ідентифікувати особу за ними було неможливо.
Я почала думати, що ми ніколи не з'ясуємо,
що там лежали за люди.
Ти мимоволі думаєш: «Що привело тебе в це місце?
Яким був твій шлях,
якщо він закінчився тут»?
Зі мною зв'язалася поліція.
У квартирі Деса знайшли картку соцстрахування.
Певно, поліція спочатку підозріло поставилася до того, хто я такий, і чому…
МАРТІН
чому я вижив.
ЗА П'ЯТЬ РОКІВ ДО АРЕШТУ
Стояла тепла ніч.
Я грав на автоматі,
а чоловік іззаду спостерігав за мною.
Я бачив його в автоматі, як у дзеркалі.
Він сказав: «На цьому багато не виграєш».
Я сказав: «Та що ви кажете»!
А він: «Він щойно спорожнів».
А тоді: «Хочеш до мене додому»?
Ми пішли на Мелроуз-авеню,
і він поставив класичну музику.
Хто цей чоловік?
Голова у стаді.
Привид у суспільстві.
Як він сформувався?
Хто і як довів його до такої долі?
Він запитав мене, звідки я.
Розпитував про родину, здавався уважним,
і це мене підкупило.
Я подумав: «Ну, добре, ти мені подобаєшся».
Я не сказав, та подумав: «Він мені подобається».
Я розповів, що я з Екзетера біля Лондона.
Замолоду кілька людей дізналося, що я гей,
але вони казали: «Дарма, він переросте».
Усі діти думали, що я дивний,
тому я уходив у свою спальню.
Хотів сидіти сам у темряві.
Як виповнилося 14, я втік.
У мене було не більше десяти фунтів, чи біля того,
але цього було достатньо, щоб приїхати в Лондон.
Пам'ятаю, як я думав: «Це Лондон!
Я в Лондоні! Тут ніхто не знає, хто я.
Тут я зможу загубитися».
Та я мав знайти засоби до існування.
Я замерзав.
Я знайшов місце для сну
на парковці за площею Пікаділлі.
Я побачив, що там гуртуються хлопці.
«Що вони там роблять»?
Я бачив: з рук у руки переходять гроші.
Я бачив, як чоловіки цілували хлопців.
Тоді старий проходив повз і пояснив,
що ми всі - товар,
і кожний ліхтар належить «хлопцю за викликом».
Усі мали прізвиська.
Ніхто не знав справжніх імен один одного. Це точно.
Не всі були геями. Частина просто заробляла гроші.
Деякі з клієнтів були огидними.
Та ми спали й з ними, бо треба було виживати.
Дес був привітним. Навіть дуже привітним.
Ти ще нічого не бачив.
Минулого тижня ми встановили телевізор, це 360 фунтів.
Стереосистему за 200 фунтів.
А ось хвилястий папуга Хаміш. Погляньте на Хаміша. Він милий.
Він навіть показав сад.
Коли ми туди прийшли, сад скидався на кривавий смітник
з тонами старих плит, шин і сміття,
пластику, деревини і хтозна, чого ще.
Він був завалений сміттям.
А ми, будучи хорошими орендарями, прагнули покращити житло
й за 3 місяці привели його до ладу.
Погляньте. Охайно й гарно. Маленький паркан.
Росте чимало овочів.
Що ще я можу сказати…
Потім він приніс «Бакарді» в пляшці,
й пив, доки ми розмовляли.
Потім
ми пішли в ліжко.
Як на мій смак,
найкрасивіші істоти у всесвіті -
це стрункі молоді чоловіки.
Один його вигляд у повній красі
викликає в моєму мозку низку катарсичних спазмів.
Чоловік одержимий.
Потяг потужний.
Серце калатає!
Він - точно майбутнє.
Години за дві я розплющив очі,
і попереду був дим,
а він лежав на мені.
Я зіштовхнув його.
Я спитав: «Що сталося? Що»?
Він сказав: «Ти збив лампу зі стіни».
Я узяв воду, вилив на підлогу
й пішов дуже засмучений, думаючи:
«Я завдав шкоди його квартирі».
Та щось не сходилося.
Вогонь ми не розпалювали, бо ніч була тепла.
Я усвідомив, що тієї ночі він намагався мене вбити.
Та я не знав, із ким поговорити. Не мав, до кого звернутися.
У ті часи Лондон був містом гомофобів.
Особливо поліція.
І точно ЗМІ.
Тому я засів у кімнаті,
як колись замолоду, в темряві, сам.
Тиша.
Озираючись назад, розумію: я міг стати першою жертвою.
Для нього це був лише початок.
У Лондоні поліція, що шукає рештки жертв убивств,
сьогодні знайшла «значну кількість людських кісток».
Це… це був просто цвинтар.
Ми знайшли багато людських кісток.
Зокрема, уламок кістки стегна.
Сантиметрів у 15 завдовжки.
Ми викопували дедалі більше.
Не те, щоб кожні години 3-4 хтось казав: «О, знайшов»!
А кожні кілька хвилин!
Фрагмент цього. Уламок того. Зуб.
Поліція, що обшукує сад дома на півночі Лондона,
вважає: вони на крок ближче до ідентифікації
частини цих людських решток.
Ця історія була як фільм жахів, що стався у реальності.
ШЕЙН
Але виникло також і дивне захоплення від того, що відбувалося.
Такі страшні речі приваблюють.
Прагнеш більше деталей.
Хочеться знати не менше. А більше.
Моя матір розповідає геть іншу історію.
Поліція склала список людей, які, на їхню думку, могли бути жертвами…
Це були надзвичайні новини, і…
ЛЕСЛІ
звісно, вони мене зацікавили. Та й кого ні?
Це було жахливо; я подумала: «Боже, бідні батьки»!
Та й усе.
А тоді хтось постукав у двері,
й офіцер поліції запитав: «Можна увійти»?
Я запитала: «Чим можу допомогти»? А він каже: «Краще сядьте».
Я подумала: «Боже».
Нічого не запідозрила.
Та в домі він показав мені це фото.
Запитав: «Знаєте цю людину»?
Я відповіла: «Звичайно, знаю».
Це був Грем, любов мого життя.
Тоді він запитав: «Знаєте чоловіка на ім'я Нільсен»?
Навіть тоді я не склала два плюс два,
бо в пресі казали, що Нільсен вбиває лише геєв-безхатьків.
Тому я була спокійна, бо він не був…
Це не міг бути він. Він не гей.
Мене запитали, чи не лікував він нещодавно зуби.
Я думала:
«Чому вони розпитують мене про його зуби, пломби, лікування»?
А тоді до мене дійшло.
Грем любив купляти мені платівки.
Пам'ятаю, як приніс платівку «Фет Лерріс». Назва - «Зум».
Щоразу, коли вона грає, я ніби повертаюся в минуле.
Це була остання платівка, яку він мені купив.
Не скажу, що ми були щасливі - ні.
У нас нічого не було. Жили в злиднях.
Ми почувалися родиною, любили нашу маму,
та спогади нерадісні.
Ми сварилися через наркотики.
31-го жовтня
Грем пообіцяв мені, що того ранку наркотиків не буде.
Я знала,
у ту мить, коли він це сказав,
що він уже їх прийняв.
О, Боже, я сказав йому найгірше.
Так, сказала.
Я сказала: «Якщо ти ще раз уколешся,
додому не повертайся».
І так і сталося.
Він не повернувся.
Тому…
Так.
Я прийшов додому
з маленької крамнички,
і ще з дороги почув крики,
і чомусь я одразу зрозумів, що це мамин голос,
що це мамин біль,
і коли ми увійшли,
мама ридала на кухні.
Мого батька вбив
Денніс Нільсен.
Журналісти поводилися, як варвари.
«Вони кажуть, всі жертви безхатьки й геї».
Але це не так.
Не рівняйте всіх під одну мірку. То були різні особистості.
Я телефонувала в газети й кричала на них.
А тоді журналісти почали приходити до нас додому.
Це було жахливо.
Один з журналістів запитав, чи я знаю всі факти?
Я сказала: «Знаю те, що розповіли в поліції».
А він: «Вони розповіли, що було після того»? Я сказала: «Ні, а що?»
Він сказав: «Це важко чути. Ви певні, що хочете, аби я розповів»?
Я сказала: «Так».
ЗАПИС ДОПИТУ
Це був порив, я мала знати.
НОМЕР 14
Нільсен був у Вест-Енді.
Я ЗАЙШОВ ЗА РІГ, НАШТОВХНУВСЯ НА НЬОГО
Він побачив, як Грем ловить таксі,
але таксі не зупинялися,
бо він ледь на ногах тримався.
ЛОВИВ ТАКСІ
Нільсен повів його до себе…
У КРЕНЛІ-ГАРДЕНЗ
а тоді зайшов за спину…
ПРОДОВЖИЛИ
ПАМ'ЯТАЮ, ВИЙШОВ УПЕРЕД
й задушив його.
ПАМ'ЯТАЮ, ВІН БУВ МЕРТВИЙ
ПЕВНО, ТО Я ЙОГО ВБИВ
То його слова.
Тоді він посадив тіло в крісло
на два дні, а сам спокійно ходив на роботу.
Він повертався, сідав поруч із ним. і вони разом дивилися телевізор.
На третю ніч він його роздягнув,
поставив,
тримав його іззаду,
посипав тальком і мастурбував над ним.
Я хотіла вдати, що цього не сталося.
Він просто помер від передозування. Ні!
Але вимкнути мозок неможливо.
Це неможливо.
Чому люди таке роблять?
Навіть із твариною - як можна?
Твітлзе, тобі вже краще?
Схоже, в нього респіраторна інфекція.
Так.
Учора я отримав листа
від журналіста, що мріє про історію.
«Я знаю, ви пишете автобіографію…»
Бла-бла-бла.
«Що саме ви там кажете»? Бла-бла-бла.
Я був юним репортером, писав про кримінал.
Зовсім був зеленим.
Одного ранку я прочитав у газеті…
КНИГА ВБИВСТВ НІЛЬСЕНА
про серійного вбивцю,
що вбив 15 осіб,
який пише автобіографію за гратами.
РАСС КОФФІ, ЖУРНАЛІСТ
Мене це заінтригувало.
СТОРІНКИ ЗЛА
Тоді я почав писати Нільсену:
«Шановний пане Нільсен, на мою думку, ваша книга
стане проривом у світі криміналістики,
і я хотів би написати про неї у серйозну британську газету».
За тиждень прийшов лист.
Перше, що я помітив -
він сильно тиснув ручкою на папір,
як людина, якій не терпиться поділитися історією.
«Любий Рассе, дякую за лист.
Цікаво, як я виправдовую публікацію книги?
Мій перший інстинкт - процитувати старого доброго Оскара:
«Немає такого поняття, як моральна чи аморальна книга.
Вона або добре написана, або погано».
Отримавши перші частини автобіографії,
архіви з касетами та рукописами,
я зателефонував редактору з «Сандей таймз мегазін»
і сказав: «Ви не повірите, що в мене є».
Цікаві моменти стосувалися його діда.
У певні миті життя
я повертаюся до загадки мого діда,
Ендрю Вайта.
Замолоду я дивився на його фото,
коли він був офіцером за часів Першої Світової війни.
Пам'ятаю, як грав з трьома медалями
за службу його Величності Георгу V.
Він захоплювався дідом.
Уявляю їх…
разом.
Усюди, куди б він не йшов, він брав Денніса з собою.
Між ними були чудові стосунки.
Як на мене, він був чудовою людиною.
Детальний опис 62-х років його життя
задовгий для цієї короткої історії,
але нема сумнівів, що він вплинув на мене.
Дід неочікувано помер, коли мені було п'ять років.
Він бачив діда в труні,
а релігійні люди не казали, що людина мертва.
Вони казали: «Він тепер у кращому місці».
Він казав: «Він брав мене з собою всюди.
Чому не забрав мене з собою в краще місце»?
Він сказав це, побачивши тіло свого діда;
тоді його погляди на життя й смерть переплелися.
ПІДРОСТАЮЧИ,
Я ШУКАВ
ДІДА
Його раптове зникнення лишило порожнечу в моїй свідомості,
яку заповнила моя уява.
Оце так Різдво!
Через те, що то був святковий сезон,
я вирішив, що маю спробувати магічну цигарку.
За багато років по тому
Нільсен замислився над своїм життям.
Розважимося трохи.
Він казав, це тому, що він мав вільний доступ до марихуани в тюрмі.
О, Боже!
Я просто готовий.
Переді мною клавіатура.
Переді мною маленька портативна клавіатура
зразка вісімдесятих років.
У прекрасній ізоляції
я можу аудіопензлем
намалювати всі відтінки своїх емоцій.
Я беру клавіатуру, й руки трусяться.
«Почнемо мандрівку в кайф».
Я бачу, як розгортаються події - як у кіно,
на широкому екрані, з повним стереозвуком,
в яскравих кольорах.
Роками питання про мого діда лишалося невирішеним
і турбувало мою підсвідомість.
Я погано пам'ятаю бетонний бункер,
де між дідом і мною відбувалися дивні речі.
Жахливо зізнаватися в тому,
що єдиним тактильним досвідом
у мої юні роки
були болючі й дивні обійми
педофіла.
ПЕДОФІЛ
Тиша.
Та найважливішим поворотним моментом життя
став час, коли він був кухаром в армії.
В армії в Нільсена вперше була власна кімната.
Там він повністю роздягався,
натирав тіло тальком,
дивився на себе в дзеркало й ніби бачив мертве тіло.
Це була моя власна фантазія.
Я був ним, а він був мною.
І він точно бачив у своїх фантазіях,
що колись вони стануть реальністю.
ЗА ВІСІМ МІСЯЦІВ ПІСЛЯ АРЕШТУ
Денніса Нільсена привезли на суд в Олд-Бейлі.
За цей місяць його звинуватили ще в чотирьох убивствах.
На момент суду в Олд-Бейлі
ми ідентифікували сім жертв.
Ми з'ясували: частина з них була безхатьками.
Деякі були геями, але не всі.
Це були просто неблагополучні чоловіки,
яких об'єднувало одне.
Нільсен знав: якщо вони зникнуть,
ніхто цього не помітить.
Усі жертви були молодими чоловіками.
Мартин Даффі з Віррала.
Малкольм Барлоу з Ротерхема.
Кеннет Окенден, двадцятишестирічний студент із Канади,
що три роки тому відвідував країну.
Вільям Сазерленд з Единбургу…
Не можу з цим змиритися.
ФРЕНСІС САЗЕРЛЕНД, МАТІР ВІЛЬЯМА САЗЕРЛЕНДА
Ви хотіли б застерегти
батьків юнаків,
які прагнуть поїхати в Лондон?
Ніколи не їдьте туди.
Це таке жорстоке й жахливе місце.
Поліція сказала, що починається суд. Вони сказали:
«Ми прийшли, щоб порадити вам туди не йти,
бо вони говоритимуть про Грема,
і покажуть деякі з…
з інструментів, які він використовував».
А я подумала: «Ні, я піду».
Я відчувала цей потяг, знала, що мушу сходити.
Мені здавалося, що в такий спосіб
я востаннє попрощаюся з Гремом.
Для мене це було
дійсно як прощання.
Я не хотіла…
Я не хотіла, щоб вони говорили про нього,
а там не було нікого, хто його знав, і я просто мусила піти.
Я мусила піти, тож я пішла.
Ранок понеділка, 24-е жовтня.
Я в поліцейському мікроавтобусі
по дорозі до суду номер один Центрального кримінального суду Олд-Бейлі.
Сьогодні - день прийняття рішення.
Центральний кримінальний суд, без сумніву, один з найвідоміших у світі.
Це театр.
…театр абсурду.
Усі ролі розписані.
Актори прочищають горло, готуючись до виступу.
Я пам'ятаю, як він уперше піднявся сходами Суду номер один, Олд-Бейлі…
Він зупинився. Усі дивилися на нього.
Усі очікували, що він визнає себе винним.
Уявляю камеру на висувній «руці»,
що облітає залу суду.
Якщо він визнає себе винним, то суду не буде,
а журналісти вкрай розчаруються, бо не буде й історії.
Історії кінець!
В Олд-Бейлі
Денніс Нільсен не визнав себе винним.
НЕ ВИННИЙ
Я не могла повірити. Він не поворухнувся!
Я подумала: «Ти взагалі людина? Людина»?
Тиша в суді!
Тиша!
Ви колись захищали серійного вбивцю?
Ні.
І потім - ніколи.
АЙВАН ЛОУРЕНС, АДВОКАТ
Якщо не рахувати Крейсів.
Якщо дивитися на це з точки зору звичайної людини,
усе це було божевіллям.
Не викликав сумнів той факт,
що Нільсен не був хворим.
У мене було одне питання: чи був він занадто божевільним,
щоб отримати довічне ув'язнення за вбивство?
Казали, якби він поводився нормально…
Він був держслужбовцем,
працював у центрі зайнятості, в поліції.
Якщо він здатний на раціональну поведінку,
то не може бути божевільним.
Але закон каже, що людина може поводитися цілком нормально
довгий період часу,
а потім збожеволіти й вбити когось.
А тоді знову вести звичайне життя.
У такому випадку визнають стан афекту,
а це неумисне вбивство.
Я не хотіла визнання хворим. Хотіла покарання.
Нехай заплатить.
Понесе відповідальність за те, що коїв.
«Він не божевільний», наполягало звинувачення, «не розумово хворий.
У нього аморальний розум.
Його розуміння своїх дій не сильно постраждало.
Він знав, що робив».
Нільсен сказав поліції:
«Я водив чимало чоловіків до себе в квартиру,
та я не всіх їх убив».
Нам треба було довести намір,
що він йшов у Вест-Енд із наміром знайти там жертву,
тож ми почали панікувати.
Ми шукали кого-небудь,
кого він зустрів у барі й з ким він лише пив.
«Ви бачили цього чоловіка? Були в нього вдома?»
Та то був 1983 рік.
Цегляна стіна!
Не хочу виступати в цьому театрі.
Ось як я до цього ставився. На це дивився б цілий світ.
Я не хотів, щоб люди знали, що я гей.
Я цього не хотів.
Нащо мені було через це проходити
через те, що скоїв хтось інший? Чому я?
Раніше мене попереджали,
що адвокати змушують свідків зізнаватися в найпотаємнішому.
Я не хотів брати участь у цьому більше, ніж уже взяв.
Ми знайшли кілька чоловіків, та вони боялися
публічно зізнатися в гомосексуальності.
Це була проблема, бо преса
роздула цей аспект розслідування.
Я подумки повертаюся до однієї ночі.
У 1982 РОЦІ, Я ЗУСТРІВ
Я зустрів такого ж мандрівного духа, як я сам.
КАРЛ СТОТТОР
Нільсен говорив про молодика на ім'я Карл Стоттор,
якого він не вбив.
Я побачив ім'я Карла Стоттора в його автобіографії
й відчув, що дуже важливо
почути цю історію від тих, хто вижив після зустрічі з Нільсеном.
Ми домовилися, що приїду в його квартиру біля моря.
Я хочу почути вашу розповідь про історію з Нільсеном.
Що ви пам'ятаєте з ночі перед інцидентом?
Я був сам.
То був гей-паб,
він підійшов і запропонував мені приєднатися до нього.
З ним було приємно розмовляти,
тож ми зупинили таксі й поїхали в Кренлі-гарденз.
Ми розмовляли. Він налив напій, це був «Бакарді»,
й ми завершили вечір у ліжку.
Та перед тим, як йти в ліжко,
він сказав: «Стережися. Можеш скінчити в блискавці від спального мішку».
-«Блискавка» зламалася. -Так.
Та я втомився, ми обнялися,
і я заснув.
Раптом мені стало холодно.
І я усвідомив, що лежу у ванні з холодною водою.
Спробував встати, але він штовхнув мене назад.
Тричі я вставав, а тоді сказав:
«Припини! Будь ласка, не треба»!
Пам'ятаю, що лежав там, не міг боротися.
Пам'ятаю, як дихав у воді.
Наче твердим повітрям дихав.
Пам'ятаю, як думав: «Ти помираєш.
Ось які це відчуття».
Кінець боротьби.
Ми - істоти з мораллю,
потягами й сумлінням.
Я одночасно сильний і слабкий.
Янгол і демон.
Прохолодна рука, що торкається чола за лихоманки,
й відчайдушна рука, що тримає за горло.
Несу життя й смерть.
Я ПРИВІВ ЙОГО ДО ТЯМИ
Пам'ятаю, як прийшов до тями, й біль.
Я ледь дихав. Це було жахливо.
Я був збитий з пантелику. Нічого не міг пригадати.
Та знав, що хтось намагався мене вбити.
Тож я пішов у поліцію.
Мені не повірили.
Навіть не записали нічого, наче я просто дурний гей, драматизував ситуацію.
Стоттор пішов у поліцію, та йому не допомогли.
Потім ми дізналися, що таких людей було п'ятеро.
Вони пішли в поліцію й подали скарги,
або спробували подати скарги, але з ними повелися образливо.
Жодних дій не вчинили.
Я думав: «Вони мають рацію.
Вони знають, що роблять. Це їхня робота.
Я сам винен.
Мені примарилося».
Нільсен надав інформацію, завдяки якій вони знайшли вас.
Слідчий, що допитував мене, сказав: «Хочу поставити вам кілька запитань.
Ви знаєте чоловіка на ім'я Денніс Нільсен»?
Я сказав: «Ні».
Він питає: «Були в Кренлі-гарденз»?
Я запитав: «Де це»?
Він сказав: «Останнє запитання»,
а тоді: «спальний мішок»,
і мене почало трусити.
Я все пригадав.
Усе.
Детально.
То був Нільсен!
Душив мене «блискавкою» від спального мішка.
Та перед тим, як ми пішли в ліжко, він сказав: «Стережися. Можеш скінчити
в спальному мішку».
Застерігаючи мене, він планував мою смерть.
Якби він не досяг успіху, то мав би алібі.
Він знав, що робить.
Він усе тримав під контролем.
Я живий лише тому,
що в Нільсена закінчилося місце під половицями, щоб сховати мій труп.
Історія Карла Стоттора доводить, що Нільсен планував свої злочини.
Та більшість жертв охоче розповідала свої історії,
та за жодних обставин не погоджувалася свідчити в суді.
Для цих юнаків виступ у суді
був просто поза обговоренням.
Їх засудило б суспільство.
Я сотні разів була в суді й бачила, як свідків розривали на шматки.
Тож люди не хотіли опинитися на їхньому місці.
Мені не подобалися заяви преси,
що всі жертви Нільсена були безхатьками й геями,
жалюгідними гомосексуалістами.
Це було жахливо.
Пам'ятаю, як думав: «Ні, я знаю собі ціну».
Та в одному аспекті я маю подякувати Нільсену.
бо я не помер і пережив майже смерть, яку інакше не пережив би.
Нема чого боятися, окрім самого страху.
Приберіть страх, і вам не залишиться, чого боятися.
На другий день суду над Деннісом Нільсеном обвинувачення продовжило наступ.
Карл Стоттор розповів про секс із Нільсеном,
про те, як йшов уночі містом, ледь дихаючи,
відчуваючи тиск навколо шиї.
Тихим голосом він розповів суду,
що чув, як Нільсен каже: «Не смикайся».
Я в повному захваті
від його сміливості й сили волі, від згоди на виступ.
У моїй голові промайнула думка:
«Ти тонеш. Тебе вбиває цей чоловік, ось які це відчуття, і ти зараз помреш».
В Олд-Бейлі кілька колишніх партнерів Нільсена
розповіли про спроби Нільсена їх убити.
«Я ЗАРУБАВ ВЛАСНОГО ДРАКОНА»
Пам'ятаю, як думав: «Ти мусиш через це пройти.
Просто перетерпи це».
Я казав собі:
«Зроби це. Я можу витримати те, що вимагає життя. Уперед»!
Тож я пішов на суд.
Я заснув, а десь на пів на четверту ранку
прокинувся, а він був біля мене.
Я запитав: «Що ти робиш»? А він сказав: «Ти збив вогонь».
Я знайшов цю свободу. Я можу виражати себе.
Не треба весь час ховати почуття.
Це прекрасно.
Присяжні в Олд-Бейлі
пішли розглядати вердикт у справі Денніса Нільсена.
Якщо ми дізнаємося щось про суд над Нільсеном, звісно, негайно повідомимо.
Будь ласка, опишіть суд.
Десять днів розмов,
які видали за десять днів надання доказів.
Нарешті вони досягли такого вердикту:
винний в усіх випадках убивств, двічі - в спробі вбивства.
Десять присяжних дійшли згоди, двоє ні.
Голова журі оголосив, що більшість проголосувала за те,
що він винний у шістьох убивствах.
Журі вирішило,
що він має нести повну відповідальність за свої дії,
і що він не божевільний.
«ДИВНІ ІСТОРІЇ» НІЛЬСЕНА
Кожен, хто мав справу з Нільсеном, робив висновок,
що Нільсен був поганий і не божевільний.
Просто на те, щоб це усвідомити, йшов час.
Це - завіса в «Чарівнику Смарагдового міста».
Вам лишається купка бруду.
Нільсен намалював красиву картину аутсайдера-романтика,
і тому важко було уявити,
що він вбивав просто як втілення зла.
Він хотів бачити себе певним чином.
Історія про діда можлива,
але жодних доказів їй немає.
У мене таке відчуття, що Нільсен просто хотів знайти іншого злочинця,
не себе, щоб перекласти на нього провину.
Сьогодні видали характеристику
на Категорію А.
«Поведінка за гратами прийнятна.
Однак, звіти описують вас як холодну особистість,
що не демонструє наміру передивитися
свою злочинну поведінку.
Рекомендацій зменшити строк ув'язнення нема
через брак справжнього каяття».
Тож я взяв на себе відповідальність
надати короткий коментар.
«Цей звіт - це політично коректна
вигадка дрібних держслужбовців, створена для того, щоб міф про монстра
увійшов в уяву громадськості…»
Не суспільство створило Нільсена. Це те, у що він хотів би вірити.
Та ми мусимо взяти на себе відповідальність
за створення суспільства з забобонами,
що дозволило йому вбивати знову й знову.
Це було легко.
Він знав у силу своїх обставин та досвіду,
що всім буде байдуже.
Присягаюся - якби в Кренлі-гарденз
не знайшли застряглі в трубах тіла,
що забили туалети людей на нижніх поверхах,
він убивав би ще кілька років.
Його знайшли,
лише коли його дії зачепили когось іншого.
Це ніяк не пов'язано з жертвами.
ІДЕНТИФІКУВАЛИ ЛИШЕ ВІСІМ ЖЕРТВ НІЛЬСЕНА
ГРЕМ АЛЛЕН, 27 РОКІВ
МАЛКОЛЬМ БАРЛОУ, 23 РОКИ
МАРТІН ДАФФІ, 16 РОКІВ
СТІВЕН ХОЛМЗ, 14 РОКІВ
ДЖОН ХАУЛЕТТ, 23 РОКИ
КЕННЕТТ ОКЕНДЕН, 23 РОКИ
СТІВЕН СІНКЛЕР, 20 РОКІВ
ВІЛЬЯМ САЗЕРЛЕНД, 26 РОКІВ
Шейн прийшов і розповів мені.
Я була в ліжку. Він сказав: «Нільсен помер».
Я кажу: «Не бреши». А він: «Кажу тобі, він мертвий».
Я ніколи про це не згадувала,
бо це не має для мене значення.
А газети знову почали:
«Що ви відчули, коли монстр помер»?
Я сказала: «Нічого. Я не думаю про нього.
Нехай і мертвому, я не дам йому зробити з себе жертву».
Розумієте?
Та сподіваюся: там, де він зараз, він не зустріне Грема, бо той буде тверезий.
Переклад субтитрів: Ольга Чернявська