Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Ett, två, tre, fyra, fem, sex, sju, åtta, nio, tio.
Jag tror att bandspelaren är sliten på nåt vis.
Talet oscillerar från en högtalare till den andra.
Men nu börjar vi inspelningen.
Mitt namn är Dennis Nilsen.
DENNIS NILSENS RÖST INSPELAD I FÄNGELSE
Mitt sällskap, som ni hör,
är ett undulatpar, Hamish och Tweetles.
Duktig pojke, Hamish.
Jag sitter här och röker en handrullad Scaferlati-cigarett.
Kära nån.
Ja, vi förstör vår hälsa.
Men vi måste alla dö av nåt, eller hur?
EN DOKUMENTÄR FRÅN NETFLIX
I morse lånade en hygglig vakt snällt ut sin News of the World åt mig.
En nöjesblaska som ger sig ut för att vara en tidning.
Han riktade min uppmärksamhet mot sidan 21.
"Dennis Nilsen gör ett sjukt skämt av sina brott
genom att i sin cell ha satt upp
en affisch på stjärnan i När lammen tystnar, Hannibal Lecter."
"Och en vacker dag, tror han att hans gruvliga förehavanden
kommer att odödliggöras på film."
Där slutar det.
Vilket struntprat!
God afton. Scotland Yard har i dag inlett sin största mordutredning…
SKRÄCKHUSET
…kroppar har upphittats i London.
Inom de närmsta timmarna
kommer brottets omfattning att nystas upp.
Ja, hur rätt har artikeln?
Jo, jag dömdes definitivt för mord,
men förutom det är det mesta påhittat.
Enligt åklagaren följde morden ett mönster.
Åskådarläktaren i Sal 1 har varit fullsatt varje dag.
De som väntade sig skräckhistorier blev inte besvikna.
Toppen. "Monstret Des Nilsen."
"Åh, Nilsen." Så fort du nämner namnet har folk en förutfattad mening.
Dennis Nilsen kallade sig själv för "århundradets mördare"…
De försöker fortfarande sälja bilden av en uppdiktad skräckfigur.
Filmmonster.
Nu vill Nilsen publicera sin självbiografi inifrån fängelset.
…en berättelse bortom förståelse.
Då så, nu kör vi.
London 1983.
God eftermiddag. Det är minst sagt kyligt,
och det blir inte varmare de närmaste dagarna
eftersom vi behåller nordostliga vindar…
Jag minns minsann dagen för det var kallt och ruggigt ute.
Jag satt på mitt kontor
när en kollega berättade
att han hade kallats ut till Cranley Gardens
där man misstänkte att mänskliga kvarlevor hade hittats i en brunn.
CRANLEY GARDENS, NORRA LONDON
När vi kom dit stod hyresgästerna runt en brunnsöppning.
Det var stopp i toaletterna
och de hade ringt på en rörmokare för att rensa avloppet.
Han hittade enorma mängder av kött och ben.
Jag har begränsad kunskap men misstänkte starkt
att det inte var från ett djur.
Visade nån ett särskilt intresse för det ni hittade?
Ja, killen som jag tror bodde på översta våningen.
Sen berättade hyresgästerna att de vid midnatt kvällen innan
hade hört ett skrapande ljud utifrån.
När de öppnade ytterdörren såg de mannen från lägenheten ovanför.
Han var klädd i en enkel undertröja.
Med tanke på det var i februari och iskallt,
frågade de om han mådde bra.
Han sa: "Jag var bara och pissade."
Jag ställde ytterligare några frågor
och fick veta att han jobbade på ett lokalt jobbcenter.
Han brukade komma hem från jobbet klockan 17.30 varje kväll.
Sen fick vi reda på att benbitarna från avloppet
var från en människokropp.
Och patologen sa att en köttbit
verkade ha tecken på strypmärken.
Och plötsligt såg vi en man komma gående.
Åh tiden kommer
Tiden kommer
Han var väldigt lugn och sansad.
När jag kom till Cranley Gardens var polisen osäker på var de stod.
De fiskade försiktigt i hopp om att få information
gällande mänskligt kött som hade hittats i husets…
…avlopp.
Sen sa Nilsen:
"Märkligt att polisen är här och pratar med mig om mitt avlopp."
Men han släppte in oss,
och vi gick upp till vindsvåningen.
Så fort han öppnade dörren
träffades man av lukten.
Jag kände igen den hemska lukten.
Så vi sa till honom:
"Sluta konstra nu. Var är resten av kroppen? "
Han såg på mig och pekade på garderoben.
Och när jag öppnade den
låg där två enorma svarta sopsäcksbylten.
Så jag tog honom runt handleden och sa att han var gripen för mord.
På väg tillbaka till polisstationen satt jag bredvid honom,
men nåt störde mig.
De där två sopsäckarna var enorma.
Under bilfärden till polishuset, frågades jag…
"Rör det sig om en eller två kroppar?"
Jag svarade genast…
"15 eller 16."
Det fick nackhåren att resa sig.
Och jag såg polisinspektören se på mig i backspegeln.
Jag blev tvungen att varna honom, för han började gira över vägbanan.
Och det slog mig: "Vi har en seriemördare här."
HORNSEYS POLISSTATION
Jag glider fram längs en lång korridor med min eskort
och inkvarteras i första cellen längst bort.
Där lämnas jag, i ett föråldrat rum
med en liten bänk och ett grovt, palliknande bord.
Jag sitter där, tänder en cigarett och väntar.
Vi visste inte säkert om det Nilsen berättade var sant.
Man tänkte: "15-16 personer?"
Men vi kunde bara hålla honom häktad i 48 timmar, det var allt.
Du måste få allt ur honom som du kan.
UTSKRIFT AV INTERVJU
Men du vill inte sätta så hård press att han inte vill prata med dig.
JAG SKA STÄLLA NÅGRA FRÅGOR
ÄR DU BEREDD ATT SVARA PÅ DEM?
Nervös inför den långa utfrågningen,
överraskade jag polistrion
genom att skjuta in med att jag tänke berätta allt.
Nilsen slutade inte prata.
Han började berätta exakt vad som hade hänt.
VART TRÄFFADE DU MÄNNISKORNA?
Han gick in i en pub…
JAG DRACK
…pratade med nån och tog med dem hem.
De drack och lyssnade på musik.
Morgonen därpå vaknade Nilsen med en död kropp bredvid sig.
EN SLIPS RUNT HANS HALS
JAG SATT BARA DÄR, CHOCKAD
SKRÄCKSLAGEN
När vi pressade honom sa han att han inte kom ihåg vad som hänt.
NÄR MAN ÄR PÅ FYLLAN SÅ GLÖMMER MAN
Det vanliga i ett mordfall är att man har ett offer
och sen letar man efter mördaren.
I det här fallet hade vi en mördare…
DEN FÖRSTA
…men han kände inte sina offer.
JAG GLÖMMER NAMNET
DEN ANDRA
VISSTE ALDRIG NAMNET
Så vi var tvungna att gå tillbaka och spåra alla offer.
FÅ SE OM VI KAN FRISKA UPP DITT MINNE
Jag svarade på alla frågor.
NUMMER 4?
1,73 LÅNG
HALVLOCKIGT HÅR TATUERAD
Jag gick in på minsta detalj.
NUMMER 7 - RUNT 1,75 IRLÄNDSK RÖST
Om inte annat…
NUMMER 10 BLEK, MAGER, INÅTVÄND
…har ingen annan brittisk mördare…
BERÄTTA OM NUMMER 12
…varit så rättfram…
BRUNT HÅR 25/30 ÅR GAMMAL
SECOND HAND-KLÄDER
…i att konfrontera sitt brottsliga beteende som jag.
NUMMER 13 27 -28 ÅR
VAR GARDESVAKT HAN RÖKTE
RÖKTE VAD?
MINA
Han gav begränsad information, men det var främst unga män.
Men jag tänkte att om det Nilsen berättade var sanningsenligt,
hur i hela världen, i en stad som London,
kunde 15 personer ha blivit mördade utan att nån märkte det?
Polisen hade alla ingredienser för att kunna åtala mig.
Det skulle ge hela ärendet skyddet av en rättslig prövning,
utom räckhåll för sensationslystna medier.
Det skulle bli det största fallet i deras karriärer,
och för att skaffa sig en plats i offentlighetens ljus,
såg de till att hela landet kände till det
när de satte sig vid frukostbordet.
Jag var uppe på kontoret,
och nyhetsavdelningen gav mig ett papper
där det stod att en rörmokare…
DOUGLAS BENCE JOURNALIST
…hade hittat bitar av människokött i ett avlopp.
Jag ringde Scotland Yard, men de visste inget om det.
Så jag skrev historien.
Men den stötte på hinder,
för på den tiden ville man inte väcka anstöt vid frukostbordet.
Och det rådde inget tvivel om att det som Cattran upptäckt
skulle få folk att kväljas över sina cornflakes.
Så jag visste inte om storyn skulle tryckas.
TORSDAG 10 FEBRUARI 1983
De sa att man utredde ett mord i Cranley Gardens,
och kunde jag ta mig dit så fort som möjligt.
Jag var rätt så likgiltig inför det, det lät som nåt alldagligt.
"Om jag har tur kan det bli ett inslag på nyheterna och sen glöms det bort."
När man kommer till en sån plats brukar vägen vara avspärrad.
Inte bara huset, utan vägen. Men inte här. Vi stod vid tröskeln.
Vi intervjuade en eller två personer som hade lagt märke till honom.
De tyckte att han var lite konstig och tystlåten.
Har ni sett mannen i området?
Ja, när han är ute med sin hund, bara en nick till hälsning.
Och sen, en halvtimme senare, hör vi…
…att den här mördaren inte bara har dödat en person.
Han har dödat 15 eller 16.
Va?
På sätt och vis, och det låter hemskt, men adrenalinet började pumpa.
Jag måste medge att jag var helt fixerad.
Hittills är det få i Cranley Gardens
som inser vidden av det som hänt.
För på bara några timmar har ett rutinärende utvecklats
till en av Storbritanniens största massmordsutredningar nånsin.
Redaktörerna frågade:
"Vad vet du mer? Vad kan du ge oss?"
Ingen annan visste om detaljerna utom polisutredarna och jag.
Jag var isolerad från omvärlden och läckte inget till pressen.
Polisen gav pressen all information
som skapade rubriker under de följande dagarna.
Sen får vi höra
att den här mannen har ett jobb som tjänsteman på ett jobbcenter.
Han intervjuar folk!
Senaste halvåret har han jobbat här på arbetsförmedlingen,
och är känd på jobbet som Des.
Ja, du vet, jag tänkte att nog är killen en psykopat.
En klart fördomsfull bild hade vuxit fram hos allmänheten
innan jag ens var åtalad för brott.
Medierna fick fria händer.
På så vis fick skräckbilderna luft under vingarna
och gav blodad tand åt en lönsam fantasi.
16 MORD I SKRÄCKHUSET
Som reporter finns det inget som chockerar och överraskar en.
Men det händer en som människa.
När jag hörde att han dödat 15 eller 16 personer under fyra år
tänkte jag: "Hur kan det pågå i fyra år i ett så kallat civiliserat land?
Utan att vi visste det?"
Vi pratade om hur det stora problemet för en mördare är att bli av med kroppen.
Men hur blev han av med 15 eller 16?
Vi hittade bara kvarlevorna av tre kroppar i huset.
Så jag frågade honom, var dödade han de andra?
Jag återkallade i minnet att jag dödade tre i Cranley Gardens.
Och de andra…
…i 195 Melrose Avenue.
Det ligger bara några kilometer Cranley Gardens.
Det var råkallt. Iskallt.
Vi fick ett samtal från kommissarien som sa: "Alla är inkallade."
"Vi ska till Melrose Avenue."
"Vi får information där."
Vi visste inte vad vi skulle hitta där.
Ingen förberedde oss. Vi var första vågen och åkte dit.
Men när vi kom till Melrose Avenue sa poliserna som utredde brottet:
"Vi har fått veta att Dennis Nilsen har bott på Melrose Avenue."
"Och han har erkänt att han har dödat ganska många människor
som är begravda i trädgården."
Det blev alldeles tyst.
Sen fick vi gröna overaller.
"Varsågod, Karen. Ta på dig overallen. Där har du nåt att gräva med."
För några minuter sen körde en polisbil fram utanför huset,
och ett halvt dussin poliser,
utrustade med spadar, såll och andra grävredskap
skyndade sig genom sidogången till trädgården.
"Hitta det ni kan."
"Ljuger han eller talar sanning?" Han kunde ha fantiserat.
Nilsen berättade om sitt system
för att göra sig av med kropparna på Melrose Avenue.
Jag lade liken under golvbrädorna.
Men till slut kom lukten,
förruttnelsen och larverna.
Vid ett tillfälle tog golvytan slut.
Det låg så många kroppar där.
Han måste hitta på nåt.
Jag pratade med en granne som sa att hon kom ihåg
att han tände en rad brasor.
Det var mest på kvällstid, jag brukade jobba på kvällarna.
Det är allt.
-Trodde du att han brände skräp? -Ja.
Det verkar som om kropparna har bränts innan de grävdes ner?
Det är möjligt.
Vi fick veta vad han hade gjort.
Han brände dem i trädgården, och när de blev till aska
spred han ut det och grävde ner dem.
Han hade haft regelbundna brasor.
Jag vet inte om nån klagade.
Hela området är nu helt avstängt
och nyhetsmänniskor sjasas bort.
Flytta på er!
Det var slitsamt, för marken var frusen.
Jag sa: "Vi kommer ingenvart."
Vi kunde bli kvar i ett år och gräva.
Sent på dagen
tar sig en bister och ganska nedslagen grupp därifrån.
De skakar på huvudena åt frågan om de har hittat nåt.
Sen undrar man,
varför var det inget ramaskri: "Var är min son, min far?"
Det hände inte.
Som om de inte spelade roll.
Vilka var de?
Det var en nästan omöjlig uppgift.
NILSEN: HAR NI LETAT I RESTEN AV LÄGENHETEN?
Men Nilsen sa att vi skulle leta efter en telåda i Cranley Gardens.
Och där hittade vi fler kroppsdelar som vi tog med till bårhuset.
En av kroppsdelarna var en arm med en hand.
Vi tog fingeravtryck från handen…
…och vi blev helt förbluffade när vi fick en träff.
Det var en ung man som hette Stephen Sinclair.
Han fanns i straffregistret.
Han hade varit i klammeri för en del mindre förseelser,
men var inte anmäld som försvunnen.
Så vi ansträngde oss för att kontakta hans familj.
PERTH, SKOTTLAND
Vi pratade en kväll och han sa
att han ville åka till London, att han skulle dit.
Min man sa: "Var inte dum, det är ingen plats för en pojke som du."
Han var bestämd.
Sinclair var på drift.
Han kom ner från Skottland och slukades av London.
KAN DU BERÄTTA HUR DU MÖTTE SINCLAIR?
VI TOG ETT GLAS OCH BÖRJADE PRATA
HAN SA: "JAG HAR INTE ÄTIT PÅ HELA DAGEN"
Det började se ut som om de flesta offren var…
…hemlösa ungdomar…
SJAVIGT KLÄDD
…nere för räkning.
OVÅRDAD
UTMÄRGLAD
UTSVULTEN
De var i den klassen.
Man måste tänka på hur det var då.
VI TÅGAR FÖR JOBB
Hög arbetslöshet över hela landet.
Konsekvensen av hög arbetslöshet är att folk dras till London.
De tror att gatorna är täckta av guld.
Det är de inte.
Och man hamnar på glid.
DAGENS JOBB
Nilsen gick runt med sin dammsugare och snappade upp sina offer.
Sårbara unga män.
Arbetet med att identifiera offren sker bland stans allt fler unga luffare.
Polisen tror att offren var manliga rymlingar under 21 år,
som hade lockats med löfte om mat och en plats att sova.
Lämna den gamla självbiografin.
Nu är det nog dags att hämta lunch.
Excusez-moi.
Välkomna tillbaka. Jag har hämtat min lunch.
Det är en sorts curry.
Jag tror inte att kockarna vet vad de gör.
Curryn verkar ha ett tillskott av soja,
texturerade proteiner, köttersättning.
Jag vräker på lite västindisk sås så kan den ge smak åt det.
Då så, nu smakar vi.
Det är ganska gott. Jag är förvånad.
Det var nog den västindiska såsen. Den har smak på det.
Så var var jag?
1983.
48 TIMMAR SEN GRIPANDET
En 37-årig tjänsteman har åtalats för mordet på en 20-årig man,
vars kvarlevor hittades i ett hus i norra London tidigare i veckan.
Dennis Andrew Nilsen ska inställa sig i rätten i morgon.
Jag sitter inklämd i en bil på väg från fängelset.
Det är den första dagen jag står blottad inför mina likar.
Vi visste vad karln hette,
men vi hade aldrig sett honom. Vi visste inte hur han såg ut.
Man förväntar sig en stöddig typ.
Stark. Som en tungviktsboxare, nästan.
Pressen trängdes överallt.
De väntade på att ta första fotot av monstret.
Jag sa till fotografen:
"Han kommer ut med ett lakan över huvudet."
BARA DE SKYLDIGA DÖLJER ANSIKTET
Men han hade inget lakan över huvudet.
Jag är en man,
inte ett monster.
Besvärande, va?
Det var som en känsla av,
det är hemskt att säga, men av en sorts besvikelse.
Kan det vara han?
Han verkade inte stämma in på bilden av en massmördare.
Hur kan en sån man göra det där?
En vanlig snubbe som man skulle gå förbi på gatan
utan att ge en andra blick.
Bilen körde till polisstation i Hornsey där utredningarna fortsätter.
Nu vill vi veta nåt om Nilsens barndom.
De enda som kan berätta om det är hans egen familj.
ABERDEEN OCH NORDÖSTRA SKOTTLAND
Vi visste att han kom från Aberdeenshire.
Så jag tittade i telefonboken
och det finns bara en Nilsen.
Och jag ringde ett samtal till hans mamma och sa:
"Ni vet att vi måste göra ett program."
Hon sa: "Jag orkar inte i dag."
Jag sa: "Jag råkar vara i Aberdeenshire i dag.
Det vore synd att behöva komma tillbaka."
Hon sa: "Okej, då."
Framför huset satt en liten skylt som sa att hennes trädgård
var den finaste i hela området.
Huset var fläckfritt inuti.
Inte ett dammkorn nånstans.
Hon gick in i köket och hämtade en silverbricka med hembakta kakor.
MOR
Och jag sa till henne:
"Hur kändes det när ni hörde nyheten?"
Och hon sa:
Jag har försökt komma på vad som kan ha gått fel.
Och människorna i London, som jobbade med honom,
varför kunde de inte se nåt där?
Innan allt det här hände?
Om han hade varit hemma så hade jag sett att nåt stod på.
I vanliga fall kan man inte leva med nån och inte se
att det var nåt som störde honom.
Det är inte den Dennis jag kände som gör det här, på nåt vis.
HON SPELAR SITT VANLIGA DUBBELSPEL
Oj, kära hjärtanes.
Han var tyst av sig.
Inget utöver det vanliga, egentligen, när han var liten.
Bara en normal, tystlåten pojke.
Jag var en beklämd pojke och ingen verkade märka det.
Jag minns,
som om en filmrulle spelar i mitt huvud.
Jag ser en liten skör pojke.
Han är ny mot en bakgrund av mäktiga krafter
som verkar på honom.
Jag kände mig annorlunda på nåt vis.
Att vara fattig, smal och fult klädd var kanske det första angreppet
mot min uppvaknande självkänsla.
Att inte ha en far att skryta om kan ha varit ett annat.
OÄKTING
EN FAMILJEFÖRLÄGENHET
INGA FOTOGRAFIER FINNS PÅ MIG
Hans far var inte en person som var nära familjen.
Jag fick ta hand om dem själv.
Sen fanns det en stor klyfta mellan mig och min mor.
HON VAR KÄNSLOMÄSSIGT ISKALL
Jag var en omtänksam person och gjorde mitt bästa.
Han uppfostrades på samma sätt som de andra.
Nja…
Förbannade lögner.
När jag var åtta eller nio
led jag av min första förälskelse.
Det var för en annan pojke som jag aldrig hade pratat med.
Visioner av honom från skolan upptog alla mina tankar.
Det var en märklig livfull och fängslande sak,
men den stränga moralen i samhället och kyrkan
var av så stor betydelse att min inre glädje och längtan
måste hållas hemlig för världen.
Män som väljer att älska andra män behandlas inte bara med intolerans,
utan åtalas och fängslas.
För många är det här motbjudande, män som dansar med män.
De flesta homosexuella lever ett hemligt, mörkt liv.
JAG KÄNDE MIG ANNORLUNDA, FRÄMMANDE, MINDERVÄRDIG, SKAMSEN
Det gör mycket ont
när man börjar inse att ens genetiska personlighet
ses som monstruös och avskyvärd.
Där var jag, inte ens tio år men betraktad som en brottsling,
en utomstående, en styggelse.
Jag hade dömts att avtjäna ett straff
för brottet som naturen hade begått.
Jag fick inte ha en sanning utom i mitt eget huvud.
Förhörsledarna lät Nilsen berätta sin historia utan att pressa honom,
eftersom pratet flöt på.
VARFÖR TOG DU MED DEM TILLBAKA TILL DIN LÄGENHET?
NÅT ATT DRICKA DE VAR STRANDSATTA
Så jag tänkte: "Jag sätter mig själv med Nilsen."
Jag ville se om han mindes nåt mer
om pubarna där han hittade några av sina offer.
Och han sa att många av dem…
…var gaybarer…
…i Londons West End.
ÄR DU HOMOSEXUELL?
Självklart är jag homosexuell,
men jag håller mig för mig själv.
Det sista nån vill erkänna är att han är bög.
Så jag fokuserade min grupp på West End.
Vi fick reda på att han plockade upp män i gaybarer.
Och när man kan spika det, "bögmördaren", så sitter det.
Oavsett vad sanningen är så håller det i sig.
Exklusivt!
Bögmördaren Dennis, homohotet.
Åh, ja.
GAYS I WIMBLEDON
År 1983 åtalades inte längre samtyckande vuxna över 21 år,
men homosexuella män och kvinnor blev utstötta.
Det rådde institutionell homofobi
i många delar av samhället, inklusive i pressen och polisen.
Som vi snart skulle bli varse, visste Nilsen mycket väl om det.
Jag minns att jag satt och drack te med nån i Scotland Yards pressavdelning.
Han sa: "Det är en fantastisk historia. Än mer för att han är en av våra egna. "
Han är före detta polis!
När vi fick veta att han var polis så…
Ja, jag tänkte: "Det är så han kom undan med det så länge."
"Han är polis och ligger steget före."
Jag kände två polisassistenter som hade jobbat med honom.
Intendenten som ledde utredningen tillkallade mig till sitt kontor.
Han ville att jag skulle berätta allt…
BOBBY BRENTON POLISINSPEKTÖR
…om min vän Dennis.
Han var nån som sänkte huvudet om du pratade med honom.
Han undvek ögonkontakt.
En riktig enstöring.
JAG VAR POPULÄR
Han bar uniformen men uppnådde ingenting.
Han verkade inte så intresserad.
JAG AVGICK
Han gick innan han fick sparken.
FÖRHÄRSKANDE HOMOFOBI
Jag tror inte att nån blev förvånad.
DE BAD MIG ATT TÄNKA OM
Det blev ingen avskedsfest.
Och några år senare, innan han dödade nån,
fick jag ett anrop till en adress för att utreda ett allvarligt överfall.
Och det första jag märkte var att väggarna hade målats svarta.
Verkligen inte min färg.
Vardagsrumsfönstret var sönderkrossat
och det var blod överallt.
En ung grabb hade förts från adressen till sjukhuset.
Han var en blek och tanig kille.
Om jag minns rätt fick han över hundra stygn.
Han hade blivit upplockad på en pub
av en man med en stram, skotsk dialekt.
Han togs till lägenheten.
Han blev ihälld sprit, och sen vaknade han
och upptäckte att han var helt naken, och att mannen kom emot honom.
Så, fly eller fäkta, slängde han sig ut genom fönstret.
Så jag åkte tillbaka till polisstationen, och den skotska mannen var där.
Och det var…
…min vän Dennis.
Jag frågade: "Varför kastade sig grabben ut genom fönstret?"
Och han sa: "Inte vet jag."
"Men om du har bevis åtalar du mig, annars måste du låta mig gå."
Det var vår Dennis. Han kunde lagen.
Vi upptäckte att grabben var anmäld som saknad.
Vi pratade med hans föräldrar.
Men hans far sa bara: "Han går inte till en domstol."
Och jag minns att jag sa till pappan:
"Inser du vad som kommer att hända
om du inte väcker åtal? Han gör det mot nån annan."
Nej, de var fast beslutna.
Jag var rasande.
Jag sa inte mycket till honom, bara:
"Du anar inte vilken tur du har, Dennis."
Han hade hamnat i fängelse.
Vållande till allvarlig kroppsskada kan ge ett livstidsstraff.
När man tog in en person måste man skriva en rapport,
och överst på kortet skrev jag:
"Enligt min mening är mannen en farlig psykopat."
Jag tänker alltid på om de hade sagt: "Vi tänker åtala honom."
Vilka skulle vara i livet i dag?
Men det var skammen. De skämdes.
De ville få hem honom och glömma alltsammans.
Han måste ha känt att han hade världens flyt.
Han skulle aldrig glömma det.
TVÅ VECKOR EFTER GRIPANDET
West End pulserade.
Mycket på gång, mycket folk,
ett sätt att försvinna.
Det myllrade av miljonärer och fattiglappar.
En polis i gruppen kom tillbaka och sa:
"Jag har pratat med några på puben."
De beskrev en kille som hette John, känd som gardesvakten John.
Nilsen hade redan berättat om nån som hette John,
som bar en ullmössa som liknade en björnskinnsmössa.
HUR TRÄFFADE DU HONOM?
Men vi fick veta att gardesvakten John
var känd i området som gatuprostituerad.
Det var första gången jag hörde uttrycket "rent boy".
Natten inleder den vilda dansen.
Snart börjar festmåltiden
där alla aptiter tillfredsställs.
Tumultartat i dansens strid,
tillfredsställs aptiterna.
Det var en lekplats.
Nilsen kunde få vad han ville.
Det var en köttmarknad.
Vi åkte till West Ends polisstation
och de hade ett register över hundratals manliga prostituerade.
Vi identifierade gardesvakten John som John Howlett
och jag pratade med hans mamma.
Howlett hade frivilligt lämnat hemmet.
Han var inblandad i droger, och det fanns en acceptans
att sonen var död.
Nilsen visste att om de unga gatuprostituerade försvann,
så försvann de i tomma luften.
Det började gå lättare att gräva i den lilla trädgården,
men det blev uppenbart att han inte ljög.
Vi hittar dussintals små ben.
Men inget var så intakt att vi kunde identifiera folk.
Sen började jag tänka att vi kanske aldrig skulle få reda på vilka de var.
Och man tänker: "Hur i all världen har du hamnat här?"
"Vilken resa gjorde du…
…för att hamna här?"
Polisen kontaktade mig.
De hade hittat mitt social- försäkringskort i Des lägenhet.
Jag tror att polisen var misstänksam över vem jag var och varför…
Varför jag inte blivit mördad?
FEM ÅR FÖRE GRIPANDET
Det var en varm kväll.
Jag spelade på en maskin
och en snubbe bakom mig såg på.
Jag såg honom speglas i maskinen.
Han sa: "Den där vinner du inget på."
"Och det säger du nu?"
Han sa: "Den gav just en vinst",
och "vill du följa mig hem?"
Vi åkte till Melrose Avenue
och han satte på klassisk musik.
Vem är mannen?
En enhet i flocken.
Ett spöke i samhället.
Hur har han formats?
Vem och vad har lett honom mot detta öde?
Han frågade var jag kom från.
Han frågade om min familj, så han verkade omtänksam.
Det imponerade på mig. "Okej, jag gillar dig. "
Jag sa det inte men tänkte det.
Jag sa att jag var från Exeter utanför London.
När jag var yngre visste några att jag var bög
men att "han växer ur det".
Ungarna tyckte att jag var ett skämt
så jag gick in på mitt sovrum.
Jag ville bara sitta i mörkret.
Jag var 14 när jag rymde.
Jag hade inte mer än tio pund eller nåt sånt,
men det räckte för att ta mig till London.
Jag tänkte: "Så detta är London."
"London! Ingen vet vem jag är. Jag kan försvinna här."
Men jag hade inga pengar, jag var bortkommen och frös.
Jag hittade nånstans att sova
på en parkeringsplats bakom Piccadilly Circus.
Sen såg jag andra pojkar som hängde där.
"Jag undrar vad det där är om?" Jag ser pengar byta ägare.
Jag ser män kyssa pojkar.
Sen gick en gubbe förbi och sa att det var "köttkroken".
Varje lyktstolpe ägdes av en kille.
Alla hade smeknamn. Man kallade ingen vid deras riktiga namn, det var säkert.
Alla var inte homosexuella. De behövde bara pengar.
Klienter var inte alltid så trevliga.
Men man gjorde det för att överleva.
Men Des var vänlig. Väldigt vänligt.
Vänta bara tills du ser det här!
Förra veckan fick vi en tv, 360 pund.
En stereo, 200 pund.
Och undulaten Hamish. Här är Hamish. Ovärderlig.
Han visade mig med trädgården.
När vi kom hit var trädgården en jävla skräphög.
Massor av gamla spisar, däck och bråte,
puts, trä och gud vet vad. Det var alldeles fullt med skräp.
Och vi, den goda hyresgästen som försöker förbättra fastigheten,
har förvandlat den på tre månader. Det är prydligt, vi har ett staket.
Det finns ett överflöd av grönsaker, och…
Men han hade Bacardi i en flaska,
och han drack medan vi pratade.
Och sen gick vi och la oss.
Den som jag åtrår,
den vackraste varelsen i mitt universum,
är en slank och smal tonårspojke.
Åsynen av honom, i hans obevekliga prakt
gör mitt sinne fullt av katharsiska spasmer.
En besatt man. Driften är stark.
Hjärtat slår!
Han glömmer framtiden.
Sen var det nog två timmar senare,
när jag öppnade ögonen, såg rök framför mig
och han satt grensle över mig.
Jag puttade honom bakåt.
Jag sa: "Vad är det som hänt?"
Han sa: "Du knuffade omkull brasan."
Jag hämtade vatten, hällde det över golvet och gick därifrån.
Jag var riktigt uppriven över skadan på lägenheten.
Men det var inte logiskt.
Brasan hade inte varit tänd för det var en varm natt.
Sen insåg jag att han försökte döda mig.
Men jag visste inte vem jag skulle prata med.
London var extremt homofobiskt.
Polisen var det, pressen var det.
Så jag höll tyst på mitt rum,
som jag gjorde när jag var yngre.
Tystnad.
Jag hade blivit det första offret.
Det var bara början för honom.
I London har polisen som söker efter mordoffrens kvarlevor, hittat
"en betydande mängd människoben".
Det var en kyrkogård.
Vi har hittat en stor mängd människoben.
Av särskild vikt är ett lårben
som nog är runt 18 cm långt.
De dök upp hela tiden.
Det var inte "här är ett!" efter tre-fyra timmar.
Det var varannan minut.
Ett fragment här, ett där. Tänder.
Polisen som söker igenom trädgården i norra London tror att de är närmare
en identifikation av några av kvarlevorna.
Det var som en skräckfilm som blivit verklig.
Men det är spännande också, när nåt sånt händer.
Det finns en kuslig dragningskraft.
Man vill ha fler detaljer, inte färre.
Mamma berättar en helt annan historia.
Polisen har ett halvt dussin namn som de tror kan vara offer…
Vi hade hört nyheterna.
Jag var så klart intresserad. Vem var inte det?
Det var hemskt, och jag tänkte: "Stackars föräldrar."
Det var allt.
Sen knackade det på dörren.
Polisen sa: "Får vi komma in?"
Jag sa: "Vad gäller det?" "Ni bör sätta er ner."
"Herregud!"
Tanken slog mig aldrig.
När vi kom in visade han mig ett foto. "Känner ni den här personen?"
Det är väl klart.
Det var Graham, mitt livs kärlek.
Sen sa han: "Har ni hört talas om en man som heter Nilsen?"
Det gick inte ens upp för mig då,
för de sa att Nilsen valde ut hemlösa homosexuella.
Så det lugnade mig lite, för han var inte homosexuell.
Sen frågade de mig om han fått tandvård nyligen.
Jag tänkte:
"Varför frågar du om tänder och käkar?" Sen trillade poletten ner.
Graham älskade att köpa skivor. Jag minns en med Fat Larry's band,
låten hette "Zoom".
Varje gång den spelas är jag där igen.
Det var den sista skivan han köpte mig.
Inte för att vi var lyckliga.
Vi var fattiga när vi växte upp.
Vi kände oss som en familj, vi älskade vår mamma.
-Men det var jobbigt. -Det var mest om knark.
Det var 31 oktober.
Graham lovade mig på morgonen att inte ta en sil.
Men jag visste så fort han pratade med mig att han hade tagit nåt.
Jag blev förbannad.
Och gud, jag sa nåt så hemskt.
Jag menar, jag gjorde det.
Jag sa: "Om du tar en sil, kom för fan aldrig tillbaka."
Det är precis vad som hände.
Han kom inte tillbaka.
Så…
Ja.
Jag var på väg hem…
…från godisbutiken där uppe, och jag hörde skrik där jag gick.
Av nån anledning visste jag att det var mammas röst
och hennes smärta.
När vi kom in satt mamma i köket och grät.
Pappa hade blivit mördad av Dennis Nilsen.
Reportrarna var barbariska.
De sa att alla var hemlösa homosexuella. Det var de inte.
Bunta inte ihop dem så där. De var alla individer.
Jag ringde tidningarna och skällde.
Sen kom journalisterna hem. Gud, det var hemskt.
En frågade: "Hade jag alla fakta?" Jag sa: "Jag vet vad polisen har sagt."
"Har de inte berättat om efteråt?" Jag sa: "Nej, hur så?"
Han sa: "Det är inte så trevligt. Vill du att jag ska berätta?"
Jag sa "ja".
Det var en tvångsmässig känsla, jag måste få veta.
NUMMER 14
Nilsen var i West End.
JAG KOM RUNT HÖRNET OCH STÖTTE PÅ EN KILLE
Graham försökte hejda en taxi, men ingen stannade för honom.
Han raglade för mycket.
FICK EN TAXI
Och Nilsen tog med honom hem.
Sen gick han bakom honom…
FORTSÄTT
JAG MINNS ATT JAG GÅR FRAMÅT
…och strypte honom.
JAG MINNS ATT HAN VAR DÖD
DET MÅSTE HA VARIT JAG
Det var hans ord.
Sen satte han honom i en fåtölj i två dagar medan han gick till jobbet.
Han kom hem, satte sig bredvid honom på soffan och de tittade på tv.
Den tredje kvällen klädde han av honom naken,
poserade honom framför en spegel på ett toalettbord,
höll honom bakifrån,
täckte honom i puder och masturberade över honom.
Jag ville låtsas att det inte hade hänt.
Han hade överdoserat och låg död nånstans. Nej!
Men det går inte att sluta tänka på det.
Varför göra nåt sånt? Man skulle inte göra så ens mot ett djur.
Tweetles, mår du bättre?
Jag tror att han har en luftvägsinfektion.
Ja.
Jag tror att det var i går som jag fick ett brev från en nyfiken reporter.
"Du skriver en självbiografi…"
Blaha, blaha.
"Vad står det i den?"
Blaha.
Jag ville bli en grävande journalist.
Jag var inte torr bakom öronen än.
En morgon läste jag i tidningen…
NILSENS MÖRDARBOK
…om en seriemördare
som hade dödat 15 personer.
Och nu skrev han sin självbiografi i fängelset.
Jag blev nyfiken.
ONDSKANS SIDOR
Så jag började skriva till Nilsen:
"Käre mr Nilsen, jag tror att er bok
kan bli ett viktigt kriminologiskt verk
och jag vill skriva om den för en seriös dagstidning."
Efter en vecka damp ett brev ner.
Det första jag märkte var
att han hade tryckt så hårt med pennan mot papperet
som om han höll på att spricka av berättariver.
"Käre Russ, tack för ditt brev. Du vill veta hur jag rättfärdigar boken.
Min första instinkt är att citera käre gamle Oscar.
Det finns ingen omoralisk bok. Den är bra eller dåligt skriven."
När jag fick delar av boken,
arkivlådor fulla med band och manus,
ringde jag min redaktör på Sunday Times Magazine:
"Du kommer inte att tro på vad jag har."
Det som var av intresse hade att göra med hans morfar.
I olika stunder av mitt liv
återvänder jag till mysteriet med min morfar Andrew Whyte.
Jag har ett foto av honom som ung.
Det togs när han var furir i första världskriget.
Jag lekte med tre medaljer som han fick i kungens tjänst.
Han höll av sin morfar.
Jag kan se dem tillsammans framför mig.
Han tog med sig Dennis överallt.
De hade nåt fint tillsammans.
Han var en stor man.
Hans innehållsrika 62-åriga liv är för omfattande att gå in på,
men han gjorde ett djupt intryck på mig.
Morfar dog plötsligt när jag var fem år gammal.
Han såg sin morfar i kistan,
och kristna säger inte att de är döda.
De säger: "Han har kommit till en bättre plats."
Han sa: "Han tog med mig överallt. Varför tog han inte med mig dit?"
Han sa att när han såg sin morfars kropp,
förenades hans tankar om kärlek och död.
NÄR JAG BLEV ÄLDRE
SÖKTE JAG EFTER
MORFAR
Hans plötsliga försvinnande lämnade ett tomrum i mig
som jag fyllde med en livlig fantasi.
Vilket sätt att tillbringa julen!
Och eftersom det är en högtid
tror jag att jag tar en magisk cigg.
Många år senare reflekterade Nilsen över den perioden i sitt liv.
Nu är det dags för magi.
Han sa att det var för att han hade tillgång till marijuana i fängelset.
Kära nån!
Herregud!
Jag är hög som ett hus.
Jag har min keyboard framför mig.
Framför mig har jag en minikeyboard från 1980-talet.
Här i vanligt, ensamt majestät,
kan jag använda ljudeffekter
för att fånga varje känslomässig nyans.
Jag sträcker fram mina darrande händer.
"Sen trippar jag i åtta timmar."
"Jag ser det som händer som i en film
på vidskärm med Dolby stereo och i färgsprakande Technicolor."
"I åratal låg minnet av min morfar och sjöd i det undermedvetnas slöja."
"Jag har ett vagt minne av bunkern med de smala fönstren
där nåt konstigt hade hänt mellan morfar och mig."
"Det är ett hemskt medgivande
att den enda beröringen som jag hade i min barndom
var den smärtsamma och paradoxala omfamningen
av en pedofil."
Tystnad.
Men den viktigaste vändpunkten i hans liv
var när han blev kock i armén.
Och Nilsen fick för första gången ett eget rum.
Och han klädde av sig naken och pudrade in kroppen.
Sen såg han sig i spegeln som om han såg en död kropp.
Det var en fantasifigur som jag måste skapa.
Jag är han och han är jag.
Och han fantiserade säkert om hur det kunde bli en verklighet.
ÅTTA MÅNADER EFTER GRIPANDET
Dennis Nilsen kallades i dag till rättegång i Old Bailey.
Ytterligare fyra mordåtal har väckts den här månaden.
När rättegången började i Old Bailey
hade vi identifierat totalt sju offer.
Några av dem var hemlösa män.
En del var homosexuella, inte alla.
Det var killar på drift, men det fanns en koppling.
Nilsen visste att om de försvann, skulle ingen lägga märke till det.
Alla offer var unga män.
Martyn Duffey från Wirral.
Malcolm Barlow från Rotherham.
Kenneth Ockenden, en 26-årig kanadensisk student
som besökte landet för tre år sen.
William Sutherland från Edinburgh.
Jag förstår det inte.
FRANCES SUTHERLAND WILLIAM SUTHERLANDS MOR
Skulle ni ge en varning
till föräldrar vars barn funderar på att åka till London?
Åk aldrig dit.
Det är en grym och hemsk plats.
Polisen sa att rättegången skulle börja och de sa:
"Vi råder er att inte gå dit,
för de kommer att prata om Graham och de kommer att ha med…
…ja, redskapen som han använde sig av."
Och jag tänkte: "Nej, jag ska gå." Det var som ett tvång, jag måste gå.
På sätt och vis ville jag… Det var så jag tänkte då,
att jag ville visa Graham vördnad.
Att ta farväl av honom, liksom.
Och jag ville inte…
De skulle inte prata om honom
utan att han hade nån som var där för honom.
Jag kände att jag måste…
Jag var tvungen att gå, och det gjorde jag.
Morgonen den 24 oktober.
Jag sitter i fångtransporten
på väg till Sal 1 i den centrala brottmålsdomstolen Old Bailey.
Det är räkenskapens dag.
Den centrala brottmålsdomstolen är utan tvekan världens mest kända domstol.
Det är en teater.
…en teater för det absurda.
Rollerna har skrivits.
Skådespelarna harklar sig för att leverera sina repliker.
Jag minns första gången han gick upp för trappan till rättssalen…
…och reste sig, med allas ögon fästa på honom.
Vi hade förväntat oss att han skulle erkänna sig skyldig.
Jag föreställer mig en Panavision-kamera,
på en kran som går runt rättssalen.
Om nån erkänner sig skyldig blir det ingen rättegång.
Journalisterna skulle inte få nåt att skriva om.
Historien skulle vara över.
Vid Old Bailey har tjänstemannen Dennis Nilsen nekat till brott.
INTE SKYLDIG
Jag kunde inte tro det. Han rörde inte en min.
Jag tänkte: "Är du en människa?"
Tyst i rätten!
Tystnad.
Hade du försvarat en seriemördare förut?
Nej.
Eller efteråt.
IVAN LAWRENCE QC FÖRSVARSADVOKAT
Om man bortser från bröderna Kray.
När man ser det ur en vanlig människas synvinkel
är beteendet sinnessjukt.
Man kunde knappast argumentera att karln inte var sinnesrubbad.
För mig kom det an på om han var för galen
för att dömas till livstid för mord?
Man säger att om han betedde sig normalt…
Han var trots allt en tjänsteman
som jobbade på arbetsförmedlingen och han hade varit polis.
Så om han kunde bete sig rationellt så kan han inte vara sinnessjuk.
Men det står i lagen
att man kan bete sig helt normalt för det mesta,
men vid ett visst tillfälle, när man dödar nån,
då är man oberäknelig.
Sen blir man sig själv igen.
Då blir domen "nedsatt ansvar"
och du blir skyldig till dråp.
Jag vill inte att han ska vara galen. Han ska straffas.
Få honom att ta ansvar för det han gjort.
"Han var inte otillräknelig", yrkade åklagaren,
"eller mentalt sjuk".
"Han har en onormal hjärna,
men ansvaret för hans gärningar var inte avsevärt nedsatt."
"Han visste vad han gjorde."
Nilsen lär ha sagt till polisen: "Jag har tagit hem många
men inte dödat alla."
Vi måste bevisa att han hade uppsåt
när han åkte ner till West End för att plocka upp offren,
och det gav oss lite panik.
Vi letade efter vem som helst
som hade tagit ett glas med honom.
"Har du träffat honom? Gick du hem till honom? "
Men 1983?
Det blev tvärstopp.
Jag ville inte stå på den teatern.
Det är vad det var. Hela världen såg på.
Jag ville inte att alla skulle veta att jag var bög.
Varför skulle jag genomlida allt det på grund av nån annans gärningar?
Jag varnades på förhand
att vilken advokat du än hade skulle de slita ditt liv i stycken.
Jag ville inte vara inblandad mer än nödvändigt.
När vi hittade några av männen
var de rädda för ett homosexuellt rykte.
Och det var ett problem med pressen som fokuserade på den aspekten.
Jag tänker nu på en natt.
1982 TRÄFFADE JAG
Jag mötte en rastlös ande som jag.
Nilsen hade pratat om en ung man som hette Carl Stottor,
som hade överlevt honom.
Jag hade sett namnet Carl Stottor i självbiografin,
och ville lära känna en överlevare för att få deras version av historien.
Vi bestämde ett möte i hans lägenhet vid kusten.
Jag försöker sätta in dig i ett samband med Nilsen.
Hur mycket kommer du ihåg från kvällen före incidenten?
Jag var ensam.
Det var en gaypub,
och han kom över och frågade om han fick sitta med mig.
Han var bekväm att prata med
och vi tog en taxi till Cranley Gardens.
Vi pratade bara. Han hällde upp en Bacardi,
och sen låg vi med varann.
Men innan dess sa han: "Var försiktig,
Du kan fastna i dragkedjan i sovsäcken. "
-Den hade gått sönder. -Ja.
Jag var trött, så vi kramades och jag somnade.
Plötsligt frös jag.
Jag låg i ett bad med kallt vatten.
Jag försökte komma upp och han knuffade ner mig.
Tre gånger kom jag upp och lyckades säga:
"Sluta! Snälla, inte mer! "
Och jag minns att jag låg där. Jag kunde inte slåss längre.
Jag minns att jag andades in vatten.
Det var som att andas fast luft.
Jag kom ihåg att jag tänkte: "Du dör."
"Och det är så det känns."
Det är över.
Vi är moraliska varelser med drifter och ett samvete.
Jag är både stark och svag.
En ängel och demon.
Både den svala handen som lindrar en febrig panna
och en desperat, rasande hand vid halsen.
Både livets och dödens sändebud.
JAG ÅTERUPPLIVADE HONOM
Jag minns att jag vaknade till och smärtan.
Jag kunde knappt andas. Det var hemskt.
Men jag var förvirrad, jag kom inte ihåg nånting.
Men nån hade försökt döda mig.
Så jag gick till polisen.
De trodde mig inte.
De tog ingen notis. Jag var bara en dum fjolla
som spelade över.
Carl Stottor gick till polisen, men de gjorde inget.
Sen hittade vi fem personer till.
De hade lämnat in klagomål till polisen, eller försökt,
men hade behandlats föraktfullt. Inga åtgärder hade vidtagits.
Jag tänkte: "De har kanske rätt. De vet sina jobb, de vet vad de gör."
"Det var jag."
"Jag inbillade mig det."
Nilsen gav dem information som ledde dem till dig.
Utredaren som intervjuade mig sa: "Vi vill bara ställa några frågor."
"Känner du en Dennis Nilsen?"
Jag sa "nej".
"Har du varit i Cranley Gardens?" Jag sa: "Var är det?"
Han sa: "Okej, bara en fråga till",
och han nämnde en sovsäck.
Jag började darra.
Och allt kom tillbaka igen.
Allting.
I detalj.
Det var Nilsen!
Han ströp mig med dragkedjan.
Men innan vi gick till sängs så varnade han mig för den.
Men när han varnade mig så planerade han min död.
Om han inte misslyckades så hade han ett alibi.
Han visste vad han gjorde, han var inte psykotisk.
Han hade full kontroll.
Skälet till att jag lever
är att Nilsen inte hade plats för min kropp under golvplankorna.
Carl Stottors berättelse bevisar Nilsens morduppsåt.
De flesta offren kunde avslöja saker
men ville inte vittna under några omständigheter.
Det hade varit fruktansvärt för dessa unga män att vittna.
De hade blivit förtalade.
Jag har varit i rätten hundratals gånger och sett vittnen slitas i stycken.
Den situationen vill ingen hamna i.
Jag hatade att pressen påstod
att Nilsens offer var hemlösa och patetiska homosexuella.
Det var hemskt.
Jag tänkte att jag har ett värde.
Och på ett sätt har jag Nilsen att tacka för det,
för om jag inte nästan hade dött, så hade jag aldrig förstått.
Det finns inget att vara rädd för utom rädslan.
Så du kan räkna bort rädslan.
På Nilsen-rättegångens andra dag
har åklagaren fortsatt att redogöra för åtalet.
Carl Stottor beskrev hur han gick i säng med Nilsen
och vaknade mitt i natten, oförmögen att andas,
med ett tryck runt halsen.
Med en liten och tyst röst sa han till domstolen
att han hörde Nilsen viska "ligg still".
Jag har inget annat än beundran
för modet och karaktärsstyrkan att träda fram.
Tanken som slog mig var:
"Du drunknar. Du blir mördad och det är så här det känns att dö."
På Old Bailey har ett antal av Dennis Nilsens partner
talat om Nilsens påstådda försök att mörda dem.
""JAG HAR DRÄPT MIN DRAKE"
Jag minns att jag tänkte: "Du måste ta dig igenom det."
"Bara överlev det."
Jag tänkte:
"Nu gör vi det, jag klarar allt som livet bjuder på."
Så jag deltog i rättegången.
Jag somnade, och halv fyra på morgonen vaknade jag
och han var bredvid mig.
Jag sa: "Vad gör du?" Han sa: "Du slog omkull brasan."
Det var en sorts frihet att kunna uttrycka mig mer.
Jag behövde inte dölja mina känslor hela tiden.
Det var underbart.
På Old Bailey har juryn dragit sig tillbaka‚
för att överväga domen mot Dennis Nilsen.
Om vi får fler nyheter från rättegången så ger vi er dem senare i programmet.
Hur kan man uttrycka händelserna i en rättegång?
Tio dagars prat, som ska föreställa relevant bevis.
När juryn återvände hade de enats om ett utslag
i mord- och mordförsöksåtalen.
Tio jurymedlemmar var eniga.
Juryns förman sa att de hade nått ett majoritetsbeslut
om en skyldig dom i alla sex mordåtal.
Juryn anser att han är fullt ansvarig för sina handlingar
och inte otillräknelig.
"BISARRA BERÄTTELSER"
Alla som har nåt att göra med historien når en punkt
när de slår fast att Nilsen var ond och inte galen.
Man ska bara känna honom länge nog.
Det är som trollkarlen i Oz, bakom ridån.
Allt som finns kvar är en smutsfläck.
Nilsen kunde måla en så levande bild av en romantisk ensamvarg.
Det gjorde det svårt att tro att han dödade av ren ondska.
Han behövde se sig själv på ett visst sätt.
Och kanske historien om hans morfar är sann,
men det finns inga bevis för det.
Så jag kan inte låta bli att tro att Nilsen vill hitta en skurk
som inte var han själv som han kunde skylla allt på.
I eftermiddags fick jag bedömningen säkerhetsklass A.
"Ert uppträdande är tillfredsställande."
"Men det rapporteras att ni är en kall och beräknande individ
som har varit ovillig att konfrontera ert kriminella beteende."
"Säkerhetsklassen sänks inte utan bevis på ånger."
Ja…
Så jag åtog mig att ge dem ett kort svar.
"Den här rapporten är ett politiskt korrekt,
fördomsfullt påhopp som man kan vänta sig av lägre tjänstemän
som vill brodera ut monstermyten
snarare än att göra en objektiv…"
Samhället skapade inte Nilsen. Det vill han att du ska tro.
Men vi måste ta ansvar för att vi skapar ett fördomsfullt samhälle
som gjorde att han kunde döda om och om igen.
Det var lätt.
Han visste av erfarenhet och omständigheter
att ingen brydde sig.
Jag lovar dig att om kropparna inte hade fastnat i avloppet
och påverkat grannarna nedanför, skulle han ha dödat i några år till.
Han stoppades bara
för att hans aktiviteter var olägliga för andra.
Det hade inget med offren att göra.
BARA ÅTTA AV NILSENS OFFER IDENTIFIERADES AV POLISEN
Shane kom in och sa det.
Jag låg i sängen. Han sa: "Nilsen är död."
"Hitta inte på." "Jag lovar, han är död."
Och jag nämnde det aldrig igen för det betydde inget för mig.
Och tidningarna frågade: "Vad tycker du om att monstret är dött?"
Jag sa: "Inget. Jag tänker inte på honom."
"Inte ens när han är död ska han göra mig till ett offer."
Du vet?
Men var han än är, vill han inte träffa Graham, för han är nykter nu.
Undertexter: Ingrid Berglund