Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
‎Unu, doi, trei, patru, ‎cinci, șase, șapte, opt, nouă, zece.
‎Acest reportofon ‎pare să nu funcționeze corespunzător.
‎Sunetul oscilează dintr-o parte într-alta.
‎În fine, să începem această înregistrare.
‎Numele meu este Dennis Nilsen.
‎ÎNREGISTRARE DIN ÎNCHISOARE
‎Tovarășii mei, după cum auziți,
‎sunt o pereche de papagali, ‎Hamish și Tweetles.
‎Hamish e băiat bun.
‎Stau aici,
‎fumând o țigară cu tutun Scaferlati.
‎Vai de mine!
‎Da, ne distrugem sănătatea.
‎Toți trebuie să murim de ceva, nu-i așa?
‎UN DOCUMENTAR NETFLIX
‎Azi-dimineață, un gardian binevoitor ‎mi-a împrumutat ‎News of the World,
‎o fițuică amuzantă ‎care încearcă să pară un ziar.
‎Mi-a spus să citesc pagina 21.
‎„Dennis Nilsen își ia în râs crimele,
‎agățând pe un perete din celula sa
‎un afiș cu vedeta din ‎Tăcerea mieilor, ‎Hannibal Lecter.”
‎„Și crede că, într-o zi,
‎grozăviile sale ‎vor fi imortalizate într-un film.”
‎Sfârșit.
‎Ce mizerii!
‎Bună seara!
‎Scotland Yardul a început azi ‎cea mai mare anchetă din istoria sa…
‎CASA ORORILOR
‎…după găsirea cadavrelor din Londra.
‎În următoarele ore,
‎amploarea acestei crime ‎va începe să iasă la suprafață.
‎Ei bine,
‎cât de exact este acest articol?
‎Într-adevăr, ‎am fost condamnat pentru crimă.
‎Dar celelalte lucruri sunt pură ficțiune.
‎Acuzarea susține existența unui tipar.
‎Publicul a umplut ‎sala de judecată în fiecare zi.
‎Cei care se așteptau ‎să audă orori n-au fost dezamăgiți.
‎Grozav! „Des Nilsen, monstrul.”
‎„Of, Nilsen.” Imediat cum rostești ‎acest nume‎, ‎afli idei preconcepute.
‎Dennis Nilsen, omul care și-a zis cândva ‎„ucigașul secolului”…
‎Încă încearcă să-mi atribuie imaginea
‎creaturii periculoase ‎atât de populară în romane.
‎A monștrilor din filme.
‎Nilsen vrea acum să-și publice ‎autobiografia de după gratii.
‎…este o poveste de neînțeles.
‎Bun, să începem!
‎Londra, anul 1983.
‎Bună ziua! Este o zi cel puțin friguroasă.
‎Și nu se va încălzi ‎nici în următoarele zile.
‎Pentru că vânturile ‎de la nord la nord-est…
‎Îmi amintesc bine acea zi,
‎fiindcă era frig și urât afară.
‎Stăteam în biroul meu…
‎când un coleg mi-a spus
‎că a fost chemat ‎pe strada Cranley Gardens,
‎unde fuseseră găsite, într-un cămin ‎de vizitare, rămășițe umane suspecte.
‎CRANLEY GARDENS, NORDUL LONDREI
‎Când am ajuns acolo, ‎locatarii stăteau în jurul unui cămin.
‎Toaletele se înfundaseră
‎și fusese chemat un instalator, ‎ca să curețe țevile.
‎Iar acesta a găsit ‎cantități uriașe de carne și oase.
‎Am cunoștințe limitate,
‎dar am fost destul de sigur
‎că nu era vorba de un animal.
‎S-a arătat cineva ‎interesat de ceea ce ați găsit?
‎Da, bărbatul care locuia la ultimul etaj.
‎Locatarii mi-au spus apoi că în seara ‎anterioară, pe la miezul nopții,
‎auziseră un scârțâit puternic afară.
‎Când au deschis ușa de la intrare, ‎l-au văzut pe bărbatul de la ultimul etaj.
‎Era îmbrăcat doar cu o vestă.
‎Și vorbim despre luna februarie, ‎era foarte frig.
‎L-au întrebat dacă se simțea bine. ‎Și el a zis: „Da. Am ieșit ca să urinez.”
‎Am pus întrebări în zona Cranley Gardens
‎și am aflat că era la agenția pentru ‎ocuparea forței de muncă, unde lucra.
‎AGENȚIA PENTRU OCUPAREA FORȚEI DE MUNCĂ
‎De obicei, se întorcea de la serviciu
‎la cinci și jumătate, în fiecare zi.
‎Am aflat apoi ‎că bucățile de oase din țeava de scurgere
‎proveneau într-adevăr de la un corp uman.
‎Iar medicul legist ‎a spus că bucata de carne
‎părea să aibă urme de strangulare pe ea.
‎Și ce să vezi,
‎pe drum se apropia un bărbat.
‎Sosește clipa
‎Era foarte calm.
‎Când am ajuns pe Cranley Gardens,
‎polițiștii erau șovăitori.
‎Puneau întrebări în stânga și în dreapta, ‎sperând să obțină informații
‎despre bucățile de carne umană ‎care fuseseră găsite în țeava…
‎…de scurgere.
‎Nilsen a zis: „E ciudat ca polițiștii ‎să vină aici ca să vorbim despre țevi.”
‎Dar ne-a lăsat să intrăm
‎și am urcat la apartamentul lui.
‎De îndată ce a deschis ușa,
‎ne-a lovit mirosul.
‎Cunoșteam acel miros oribil.
‎Așa că i-am zis…
‎„Termină cu prostiile! ‎Unde e restul cadavrului?”
‎M-a privit și a arătat…
‎spre șifonier.
‎Când l-am deschis,
‎am văzut ‎doi saci uriași de gunoi, negri, plini.
‎Așa că l-am apucat de mânecă și i-am spus
‎că era arestat sub suspiciunea de crimă.
‎Pe drumul spre secția de poliție,
‎am stat lângă el.
‎Dar ceva nu-mi dădea pace.
‎Cei doi saci de gunoi erau uriași.
‎Pe drumul spre secția de poliție, ‎am fost întrebat…
‎„Avem de-a face ‎cu un cadavru sau cu două?”
‎Am răspuns imediat…
‎„15 sau 16.”
‎Mi s-a făcut pielea de găină.
‎Și l-am văzut pe inspectorul-șef
‎privind în oglindă, la mine.
‎A trebuit să-i spun să se concentreze, ‎fiindcă începuse să conducă haotic.
‎Am realizat că aveam ‎de-a face cu un criminal în serie.
‎SECȚIA DE POLIȚIE HORNSEY
‎Străbat un coridor lung, cu escorta mea,
‎și intru în prima celulă ‎de la capătul acestuia.
‎Sunt depozitat acolo, ‎în această încăpere învechită,
‎cu o băncuță ‎și o măsuță minusculă și grosieră.
‎Stau acolo, aprind o țigară și fac pauză.
‎Nu eram siguri ‎că Nilsen ne spunea adevărul.
‎Te întrebi: „15 sau 16 oameni?”
‎Dar îl puteam ‎ține în arest doar 48 de ore.
‎Niciun minut mai mult.
‎Și trebuia să scoatem ‎de la el tot ceea ce puteam.
‎POLIȚIA METROPOLITANĂ ‎PERSOANĂ INTEROGATĂ:
‎Dar nu vrei să-l presezi atât de tare, ‎încât să nu vorbească cu tine.
‎AM CÂTEVA ÎNTREBĂRI
‎EȘTI PREGĂTIT SĂ RĂSPUNZI LA ELE?
‎Îngrijorat ‎de posibilitatea unui interogatoriu lung,
‎i-am surprins pe cei trei detectivi,
‎afirmând că le voi spune totul.
‎Nilsen nu se oprea din vorbit.
‎A început să ne spună,
‎cu exactitate, ceea ce se întâmplase.
‎UNDE I-AI ÎNTÂLNIT PE ACEȘTI OAMENI?
‎Mergea într-un bar…
‎AM BĂUT
‎…vorbea cu o persoană
‎și o invita în apartamentul său.
‎Acolo, beau și ascultau muzică.
‎În dimineața următoare, ‎Nilsen se trezea cu un cadavru lângă el.
‎AVEA O CRAVATĂ ÎN JURUL GÂTULUI
‎ERAM ȘOCAT
‎ÎNGROZIT
‎Când l-am presat, a spus
‎că nu-și amintea ce se întâmplase.
‎CÂND TE ÎMBEȚI, NU-ȚI MAI AMINTEȘTI
‎În mod normal, ‎într-un caz de crimă, ai o victimă
‎și începi să cauți criminalul.
‎În acest caz, aveam un criminal…
‎PRIMA VICTIMĂ
‎…dar nu știam cine erau victimele.
‎I-AM UITAT NUMELE
‎A DOUA VICTIMĂ
‎NU I-AM ȘTIUT NUMELE
‎Așa că am luat-o în sens invers, ‎ca să descoperim victimele.
‎SĂ ÎNCERCĂM SĂ-ȚI ÎMPROSPĂTĂM MEMORIA
‎N-am refuzat ‎să răspund la nicio întrebare.
‎NUMĂRUL PATRU?
‎ÎNĂLȚIME: 1,73 M
‎PĂR CÂRLIONȚAT, TATUAJE
‎Am intrat în detalii.
‎NUMĂRUL ȘAPTE: 1,75 M, ACCENT IRLANDEZ
‎Cu siguranță…
‎NUMĂRUL 10: PALID, RETRAS, FOARTE SLAB
‎…niciun alt criminal britanic…
‎DAR NUMĂRUL 12?
‎…n-a fost atât de sincer…
‎ȘATEN, 25-30 DE ANI, HAINE LA MÂNA A DOUA
‎…în legătură ‎cu comportamentul său reprobabil.
‎NUMĂRUL 13: 27-28 DE ANI
‎FOST SOLDAT, FUMA
‎CE FUMA?
‎ȚIGĂRILE MELE
‎Oferea informații limitate, ‎dar, în general, erau bărbați tineri.
‎M-am întrebat, ‎dacă Nilsen ne spunea adevărul,
‎cum era posibil, într-un oraș ca Londra,
‎ca 15 oameni să fie uciși, ‎și nimeni să nu observe nimic?
‎Poliția avea tot ce era necesar ‎ca să mă pună sub acuzare.
‎Întregul dosar ar fi ajuns la tribunal, ‎sub protecția unui judecător,
‎ferit de ghearele ‎presei flămânde de senzațional.
‎Avea să fie ‎cel mai important caz din carierele lor.
‎Prin urmare, ‎pentru a-și îmbunătăți imaginea publică,
‎s-au asigurat că întreaga națiune va afla ‎despre el, când va lua micul dejun.
‎Eram în biroul meu.
‎Am fost chemat la redacția de știri ‎și am primit o hârtie
‎pe care scria că un instalator Dyno-Rod…
‎DOUGLAS BENCE ‎JURNALIST, DAILY MIRROR
‎…găsise bucăți ‎de carne de om într-o țeavă de scurgere.
‎Am sunat la Scotland Yard, ‎dar nu știau nimic.
‎Apoi, am scris un articol.
‎Dar unii s-au opus publicării sale, ‎pentru că, pe atunci,
‎nu-ți doreai ‎să superi oamenii la micul dejun.
‎Și, fără îndoială,
‎descoperirile făcute de Cattran
‎i-ar fi făcut pe oameni ‎să vomite tot ce mâncaseră.
‎Așadar, nu știam ‎dacă articolul va fi folosit sau nu.
‎JOI, 10 FEBRUARIE 1983
‎Mi s-a spus că se ancheta o crimă
‎pe Cranley Gardens
‎și am fost rugat ‎să merg acolo cât mai repede posibil.
‎Nu eram prea entuziasmat.
‎Mi-am zis: „E o poveste obișnuită.”
‎„Poate voi afla ‎despre o pistă pe care o vor da la știri.”
‎„Apoi, toți vor uita.”
‎În mod normal, ‎la locul unei astfel de crime,
‎accesul pe stradă e restricționat, ‎nu doar la casă.
‎Aici nu era așa. ‎Stăteam chiar în pragul ușii.
‎Am reușit să intervievăm ‎unul sau doi oameni care-l remarcaseră.
‎Îl văzuseră. ‎Îl considerau puțin ciudat, puțin tăcut.
‎L-ați mai văzut pe acest bărbat pe aici?
‎Da, l-am văzut ‎plimbându-și câinele și l-am salutat.
‎Apoi, după jumătate de oră, am aflat
‎că acest criminal ‎nu ucisese o singură persoană.
‎Ucisese 15 sau 16.
‎Poftim?!
‎Într-un fel, sună groaznic, ‎dar am avut un puseu de adrenalină.
‎Trebuie să recunosc că m-a acaparat total.
‎Puțini oameni de pe Cranley Gardens
‎au reușit să accepte ‎gravitatea lucrurilor întâmplate.
‎În câteva ore, ceea ce părea ‎a fi o anchetă banală s-a transformat
‎într-una dintre cele mai mari anchete ‎asupra unor crime în serie.
‎Redactorii de știri mă întrebau: ‎„Ce mai știi? Ce ne mai poți spune?”
‎Doar eu și polițiștii cunoșteam ‎detaliile care au fost publicate în presă.
‎Iar eu, fiind în izolare, nu aveam ‎cum să divulg ceva jurnaliștilor.
‎Polițiștii ‎au oferit presei toate informațiile
‎care au ajuns ‎pe primele pagini ale ziarelor.
‎Apoi, am aflat că acest bărbat
‎lucra ca funcționar la o agenție ‎pentru ocuparea forței de muncă,
‎intervievând oameni.
‎De șase luni, lucrează aici, ‎în comisia pentru angajări,
‎fiind cunoscut colegilor ca Des.
‎Mi-am zis:
‎„Tipul ăsta este un psihopat.”
‎S-a îngăduit formarea unei idei ‎preconcepute în mintea oamenilor,
‎chiar înainte de a fi acuzat de ceva,
‎iar presa a urmat din plin această linie‎.
‎Acest lucru a făcut ca imaginea ‎monstrului să capete amploare,
‎profitându-se în acest mod ‎de pe urma bogatei imaginații a oamenilor.
‎ȘAISPREZECE CRIME ‎DOUĂ CAPETE GĂSITE
‎Ca jurnalist, ‎nu te șochează și nu te surprinde nimic.
‎Ca om, te șochează și te surprind lucruri.
‎Când am auzit că ucisese ‎15 sau 16 oameni în patru ani, mi-am zis:
‎„Cum e posibil să se întâmple asta ‎într-o țară civilizată,
‎iar noi să nu știm nimic?”
‎Vorbeam cu toții despre
‎cum marea problemă a unui ucigaș
‎este să scape de cadavru.
‎Dar cum a scăpat el de 15 sau 16?
‎Am găsit rămășițele ‎a doar trei cadavre pe Cranley Gardens.
‎Așa că l-am întrebat ‎unde-i ucisese pe ceilalți oameni?
‎Mi-am amintit atunci că omorâsem ‎doar trei oameni pe Cranley Gardens,
‎iar, pe ceilalți,
‎pe Melrose Avenue, la numărul 195.
‎Este la doar câțiva kilometri ‎de Cranley Gardens.
‎Era un frig de crăpau pietrele.
‎Dar inspectorul-șef ne-a sunat pe toți
‎și ne-a spus: „Toată lumea, la serviciu!”
‎„Mergem pe Melrose Avenue.”
‎„Aflați detaliile acolo.”
‎Nu uitați, ‎nu știam ce urma să găsim acolo.
‎Nu eram pregătiți. Formam primul val.
‎Așadar, am plecat.
‎Când am ajuns pe Melrose Avenue,
‎ofițerii care anchetau cazul au spus:
‎„Avem informația
‎că Dennis Nilsen ‎a locuit pe Melrose Avenue.”
‎„În plus, a recunoscut că a ucis ‎câțiva oameni și i-a îngropat în grădină.”
‎S-a lăsat o tăcere de mormânt.
‎Apoi, am primit salopete verzi.
‎„Poftim, Karen, pune-ți salopeta! ‎Uite o furcă, apucă-te să sapi!”
‎Acum câteva minute, ‎o dubă a poliției a oprit în fața casei.
‎Șase polițiști, echipați cu lopeți, ‎site și alte instrumente de săpat,
‎au mers grăbiți ‎în grădina din spatele casei.
‎„Găsiți orice!”
‎„Ne minte sau ne spune adevărul?”
‎Era posibil să fabuleze.
‎Nilsen ne-a explicat cum scăpa ‎de cadavre pe Melrose Avenue.
‎Ascundeam cadavrele sub podea.
‎Dar, până la urmă, au apărut mirosul,
‎putregaiul și viermii.
‎La un moment dat, ‎nu mai era loc sub podea.
‎Erau prea multe cadavre.
‎Trebuia să găsească altă soluție.
‎Am vorbit cu o vecină ‎care mi-a spus că își amintea
‎despre o serie de focuri mari.
‎Mai ales seara,
‎fiindcă lucram seara.
‎Și… asta e tot.
‎- V-ați gândit că arde gunoiul? ‎- Da.
‎A ars cadavrele în grădina din spate, ‎înainte de a le îngropa?
‎E o posibilitate.
‎A ajuns la urechile noastre ce făcuse.
‎Arsese cadavrele în grădină,
‎iar cenușa rămasă în urma lor
‎o împrăștiase prin toată grădina ‎și săpase pământul.
‎Dar ar fi trebuit ‎să facă frecvent focul în acea grădină.
‎Și nu știu ‎să fi depus cineva vreo plângere.
‎Accesul a fost complet restricționat
‎și ni s-a cerut să părăsim zona.
‎Haideți, înapoi!
‎Era epuizant, ‎pentru că pământul era înghețat.
‎Am zis: „Nu vom reuși așa.”
‎Aveam sentimentul că vom săpa un an acolo.
‎Spre sfârșitul după-amiezii, dezamăgiți, ‎polițiștii au strâns și au plecat,
‎nereușind să găsească ‎vreo dovadă după o zi grea de lucru.
‎Apoi, începi să te întrebi
‎de ce nu existau oameni ‎care să răbufnească, spunând:
‎„Nu-mi găsesc fiul. Tatăl meu a dispărut.”
‎Nu se întâmpla.
‎Era ca și când nu ar fi contat.
‎Cine erau acești oameni?
‎E o sarcină aproape imposibilă.
‎NILSEN: AȚI CĂUTAT ‎ÎN RESTUL APARTAMENTULUI?
‎Dar Nilsen ne-a spus să căutăm ‎o cutie pentru ceai pe Cranley Gardens.
‎DE CE?
‎În ea, am găsit alte resturi umane,
‎pe care le-am dus la morgă.
‎Unul dintre resturile umane găsite
‎era un braț, cu o mână.
‎Am luat amprentele acestei mâini
‎și am fost absolut uluiți ‎când am găsit un corespondent.
‎Era un tânăr pe nume Stephen Sinclair.
‎Era în baza noastră de date,
‎pentru că intrase în belele ‎din cauza unor infracțiuni minore,
‎dar nu fusese declarat dispărut.
‎Așa că am făcut toate eforturile ‎ca să-i contactăm familia.
‎PERTH, SCOȚIA
‎Într-o seară, stăteam de vorbă și ne-a zis ‎că i-ar plăcea să se ducă la Londra,
‎că se ducea la Londra.
‎Soțul meu a spus: „Stephen, ești prostuț. ‎Nu e un loc pentru un băiat ca tine.”
‎„Mă duc,” a zis.
‎Sinclair era un hoinar venit din Scoția.
‎Și a fost înghițit de Londra.
‎SECȚIA DE POLIȚIE HORNSEY
‎ÎMI POȚI SPUNE ‎CUM L-AI ÎNTÂLNIT PE SINCLAIR?
‎NILSEN: BEAM CEVA ȘI AM ÎNCEPUT SĂ VORBIM
‎A ZIS: „N-AM MÂNCAT TOATĂ ZIUA.”
‎Începea
‎să pară că majoritatea victimelor erau…
‎PALID, RETRAS
‎…tineri fără adăpost…
‎HAINE PONOSITE
‎…deznădăjduiți.
‎NEÎNGRIJIT
‎FOARTE SLAB
‎ÎNFOMETAT
‎Asta era categoria pe care o viza.
‎Amintiți-vă cum era Marea Britanie atunci.
‎MARȘ PENTRU SLUJBE ‎MAI 1981
‎Șomajul era ridicat în toată țara.
‎Consecința șomajului e faptul că oamenii ‎sunt atrași de Londra ca de un magnet.
‎Au impresia că, la Londra, ‎străzile sunt pavate cu aur. Nu sunt.
‎Și cazi într-o prăpastie.
‎SLUJBELE DE AZI
‎Iar Nilsen umbla cu o cordelină,
‎aparent salvându-și victimele.
‎Acești tineri vulnerabili.
‎Eforturile de a identifica victimele ‎se concentrează pe tinerii fără adăpost.
‎Poliția crede că victimele ‎sunt tineri fugari, sub 21 de ani,
‎ademeniți cu promisiunea ‎unei mese și a unui adăpost.
‎Să lăsăm puțin autobiografia.
‎Cred că e timpul ‎să mergem să luăm prânzul.
‎Scuzați-mă!
‎Bine ați revenit! ‎Tocmai mi-am luat prânzul.
‎E un fel de curry.
‎Bucătarii ăștia nu prea știu ce fac.
‎Curry-ul pare să fi fost suplimentat
‎cu proteină de soia texturată, ‎carne simulată.
‎O să adaug puțin sos West Indian.
‎S-ar putea să-i dea gust.
‎Hai să gustăm!
‎Nu e rău. Sunt surprins.
‎Cred că i se datorează ‎sosului West Indian. I-a dat gust.
‎În fine, unde rămăsesem? Da.
‎Anul 1983.
‎48 DE ORE DE LA ARESTARE
‎Bună seara!
‎Un funcționar de 37 de ani
‎a fost acuzat ‎de uciderea unui bărbat de 20 de ani,
‎ale cărui rămășițe au fost găsite ‎într-o casă din nordul Londrei.
‎Dennis Andrew Nilsen ‎va fi adus mâine la tribunal.
‎Sunt înghesuit într-o dubă, ‎cu care am plecat de la închisoare.
‎E prima zi în care ‎voi fi expus în fața semenilor mei.
‎Știam numele bărbatului,
‎dar nu-l văzuserăm niciodată, ‎nu știam cum arăta.
‎Te așteptai să fie un bărbat masiv.
‎Puternic.
‎Un fel de boxer de categorie grea.
‎Erau jurnaliști peste tot,
‎așteptând ‎prima fotografie cu acest monstru.
‎I-am spus fotografului: ‎„O să aibă un cearșaf pe cap.”
‎„Nu o să-l vedem.”
‎DOAR VINOVAȚII ÎȘI ASCUND CHIPUL
‎Dar nu avea un cearșaf pe cap.
‎Sunt un om,
‎nu un monstru.
‎Ciudat, nu-i așa?
‎Am simțit…
‎e oribil să spun asta,
‎un fel de dezamăgire.
‎E posibil să fie el?
‎Nu arăta deloc ca un ucigaș în serie.
‎Cum ar fi putut face el toate astea?
‎Un tip cu un aspect banal, ‎pe lângă care ai trece pe stradă
‎fără să-ți atragă atenția.
‎Duba a ajuns la secția de poliție Hornsey, ‎unde ancheta continuă.
‎Evident, acum vrem să știm ‎mai multe despre educația lui Nilsen.
‎Și doar familia sa ‎îți poate oferi detalii despre asta.
‎BRITISH TELECOM ‎ABERDEEN ȘI NORD-ESTUL SCOȚIEI
‎Știam că era din Aberdeenshire.
‎M-am uitat în cartea de telefoane
‎și era o singură familie Nilsen.
‎NILSEN O.M, LORNE ROAD, NR. 38
‎Am sunat-o pe mamei lui și i-am spus:
‎„Cred că știți ‎că trebuie să facem o emisiune TV.”
‎Și ea a zis: ‎„Nu azi. Nu mă simt în stare.”
‎Am spus: „Dar sunt azi în Aberdeenshire.”
‎„Ar fi păcat să trebuiască să revenim.”
‎A zis: „Bine, atunci.”
‎În fața casei, ‎era un semn care spunea că grădina ei
‎fusese cea mai bună grădină din zonă.
‎Înăuntru, era curat lună.
‎Nu era niciun fir de praf.
‎A mers la bucătărie
‎și ne-a adus, pe o tavă de argint, ‎biscuiți de casă.
‎MAMA
‎Am întrebat-o:
‎„Ce ați simțit când ați aflat?”
‎Și mi-a răspuns…
‎Am încercat ‎să mă gândesc ce ar fi putut merge prost.
‎Și mă întreb de ce oamenii din Londra, ‎care au lucrat cu el,
‎de ce nu au observat nimic?
‎Înainte să dureze atâta timp.
‎Dacă ar fi fost acasă, ‎aș fi observat că ceva era în neregulă.
‎Fiindcă nu poți să locuiești cu o persoană
‎și să nu-ți dai seama ‎că e ceva care-l deranjează.
‎Fiindcă aceste lucruri ‎nu le face acel Dennis pe care-l știam eu.
‎PREFĂCUTĂ, CA DE OBICEI
‎Vai de mine!
‎Era un copil tăcut.
‎Nu era cu nimic ieșit din comun. ‎Era doar un copil normal și liniștit.
‎Am fost un copil introvertit și speriat, ‎dar nimeni nu părea să observe.
‎Îmi amintesc…
‎În mintea mea, rulează acum întregul film.
‎Văd un băiețel firav.
‎Este novice în lupta cu puternicele forțe ‎care acționează asupra lui‎.
‎Simțeam că eram diferit.
‎Poate că faptul ‎că eram sărac și prost îmbrăcat
‎a fost primul atac evident ‎asupra stimei mele de sine.
‎Iar lipsa unui tată cu care să mă laud ‎ar fi putut fi un altul.
‎O RUȘINE PENTRU FAMILIE
‎NU EXISTĂ FOTOGRAFII CU MINE
‎Tatăl lui n-a fost niciodată ‎apropiat de familia noastră.
‎A trebuit să-l cresc singură.
‎Apoi, între mine și mama mea ‎era o prăpastie.
‎SE PURTA GLACIAL CU MINE
‎Am fost o persoană grijulie ‎și am făcut tot ce am putut.
‎A fost crescut la fel ca și ceilalți.
‎Ei bine…
‎Niște minciuni.
‎MINCIUNI
‎La opt sau nouă ani,
‎m-am îmbolnăvit pentru prima oară ‎de acel lucru numit iubire.
‎El era un băiat ‎cu care nici măcar nu vorbisem.
‎Imagini cu el la școală ‎mi-au năpădit întreaga minte.
‎Era o situație ciudată, ‎vibrantă și fascinantă,
‎dar principiile morale ‎ale societății și ale bisericii
‎erau de o asemenea magnitudine, ‎încât bucuriile și dorințele mele
‎trebuiau să rămână ascunse de lume.
‎Bărbații care iubesc alți bărbați ‎nu sunt doar tratați cu intoleranță,
‎ci sunt chiar închiși.
‎Pentru mulți, e revoltător ‎ca bărbații să danseze între ei.
‎Majoritatea homosexualilor ‎trebuie să ducă o viață secretă.
‎MĂ SIMȚEAM DIFERIT, ‎STRĂIN, INFERIOR, RUȘINAT
‎E o mare durere
‎să realizezi ‎că întreaga ta construcție genetică
‎este considerată ‎monstruoasă și detestabilă.
‎Nu intrasem ‎nici măcar în al doilea meu deceniu
‎și eram considerat deja ‎un infractor, un intrus, o oroare,
‎condamnat să ispășesc o pedeapsă grea
‎pentru o infracțiune comisă de natură.
‎Eram obligat să fiu fals
‎în afara minții mele.
‎SECȚIA DE POLIȚIE HORNSEY
‎Anchetatorii erau mulțumiți ‎să-l lase pe Nilsen să-și spună povestea
‎fără să-l preseze prea mult, ‎fiindcă nu se oprea din vorbit.
‎DE CE I-AI DUS ‎PE ACEȘTI OAMENI LA APARTAMENTUL TĂU?
‎VOIAU DE BĂUT
‎ERAU PIERDUȚI
‎Mi-am zis: ‎„Voi vorbi eu însumi cu Nilsen.”
‎Voiam să văd dacă-și amintea ceva în plus
‎despre barurile ‎în care cunoscuse unele victime.
‎Ne-a zis că multe dintre ele…
‎erau baruri pentru gay…
‎LEUL AURIU
‎SALISBURY
‎ÎN WEST END
‎…din districtul West End.
‎EȘTI HOMOSEXUAL?
‎Sigur că sunt homosexual.
‎Dar sunt o persoană discretă.
‎Ultimul lucru ‎pe care l-ar recunoaște cineva e că e gay.
‎Așa că echipa mea ‎și-a concentrat eforturile în West End.
‎Am aflat apoi ‎că agăța bărbați în baruri pentru gay.
‎Iar o etichetă precum ucigașul gay ‎nu mai poate fi ștearsă.
‎Oricare ar fi adevărul, ‎nu mai poate fi ștearsă.
‎În exclusivitate!
‎Ucigașul gay Dennis, ‎amenințarea efeminată.
‎Da.
‎SOCIETATEA GAY
‎Chiar dacă, în 1983,
‎adulții de peste 21 de ani ‎nu mai erau trimiși în judecată,
‎homosexualii erau ostracizați.
‎Exista o homofobie instituționalizată
‎în societatea britanică, ‎inclusiv în presă și în poliție.
‎Așa cum urma să aflăm, ‎Nilsen cunoștea acest lucru
‎foarte bine.
‎Îmi amintesc că am băut un ceai cu cineva ‎de la biroul de presă al Scotland Yard.
‎Mi-a spus: „E o poveste incredibilă, ‎mai ales că este unul dintre noi.”
‎E un fost polițist!
‎Când am aflat că fusese agent de poliție,
‎mi-am zis: „De asta a scăpat atâta timp.”
‎„E polițist. Va fi cu un pas înainte.”
‎Cunoșteam doi polițiști ‎care lucraseră cu el.
‎Comisarul-șef care conducea ancheta
‎m-a chemat în biroul lui.
‎Voia să-i povestesc totul despre…
‎BOB BRENTON ‎SERGENT
‎…prietenul meu, Dennis.
‎Era unul dintre acei oameni ‎care privesc în jos când le vorbești.
‎Evita contactul vizual.
‎Un adevărat singuratic.
‎ERAM POPULAR
‎Purta uniforma de polițist, ‎dar nu s-a remarcat niciodată.
‎Nu cred că-l interesa prea mult.
‎AM DEMISIONAT
‎A demisionat înainte să fie concediat.
‎HOMOFOBIA ERA NORMALUL
‎Nu cred că i-a păsat cuiva.
‎M-AU RUGAT SĂ MĂ RĂZGÂNDESC
‎Nu i s-a organizat o petrecere.
‎Apoi, câțiva ani mai târziu,
‎înainte să omoare pe cineva,
‎am fost trimis la o adresă, ‎pentru a investiga un caz de violență.
‎Primul lucru pe care l-am observat a fost ‎că pereții fuseseră vopsiți în negru.
‎Nu era deloc o culoare pe placul meu.
‎Fereastra sufrageriei era complet distrusă
‎și era sânge peste tot.
‎Un tânăr fusese luat de o ambulanță
‎și dus la spital.
‎Era un puști palid și slab.
‎Și, dacă-mi amintesc bine, ‎avea peste o sută de copci.
‎Fusese luat dintr-un bar
‎de un bărbat ‎cu o voce gravă, cu accent scoțian,
‎fusese dus în acest apartament…
‎și fusese îmbătat.
‎Apoi, s-a trezit
‎și a realizat că era complet gol,
‎iar acest bărbat venea spre el.
‎Fie lupta, fie fugea.
‎S-a aruncat prin fereastră.
‎M-am întors la secția de poliție, ‎unde am dat peste bărbatul scoțian.
‎Acesta era…
‎prietenul meu, Dennis.
‎L-am întrebat:
‎„De ce s-a aruncat ‎acest tânăr pe fereastră?”
‎Mi-a răspuns: ‎„Nu știu de ce a făcut asta.”
‎„Dacă ai dovezi, pune-mă sub acuzare. ‎Dacă nu ai, trebuie să mă lași să plec.”
‎Acesta era Dennis.
‎Cunoștea legea.
‎Am descoperit apoi ‎că tânărul era o persoană dispărută.
‎Am vorbit cu părinții lui,
‎dar tatăl lui ne-a zis:
‎„Nu va veni la tribunal.”
‎Îmi amintesc că i-am spus:
‎„Realizați ce se va întâmpla
‎dacă nu va fi pus sub acuzare? ‎O să-i facă asta din nou altcuiva.”
‎Nu, decizia lor era de neclintit.
‎Fierbeam.
‎Tot ce i-am spus a fost:
‎„N-ai idee, Dennis, cât ești de norocos.”
‎Fiindcă ar fi ajuns la închisoare.
‎Vătămare corporală gravă cu premeditare. ‎Putea fi închis pe viață.
‎Când interogai o persoană, trebuia ‎să redactezi un document informativ.
‎La începutul lui, am scris:
‎„În opinia mea, ‎acest om este un psihopat periculos.”
‎Mă întreb mereu cum ar fi fost ‎dacă ar fi hotărât să-l pună sub acuzare.
‎Cine ar mai fi trăit astăzi?
‎Dar a contat factorul rușine.
‎Le era rușine.
‎„Vrem să-l ducem acasă
‎și să uităm totul despre asta.”
‎Probabil, a crezut ‎că era cel mai norocos om din lume.
‎Și nu avea să uite niciodată asta.
‎LA DOUĂ SĂPTĂMÂNI DUPĂ ARESTARE
‎West Endul era plin de viață.
‎Multă acțiune, multă lume,
‎un mod de a te face pierdut.
‎Era plin de tot felul de oameni, ‎de la milionari, la cerșetori.
‎Dar unul dintre polițiștii ‎din echipa mea mi-a spus:
‎„Am vorbit cu câțiva oameni din bar.”
‎Aceștia îi descriseseră ‎un tip pe nume John, Soldatul John.
‎NUMĂRUL 13
‎Nilsen ne spusese deja ‎despre un tip pe nume John…
‎ÎL CHEMA JOHN
‎…care purta o căciulă de lână ‎ce semăna cu una de soldat.
‎CUM L-AI CUNOSCUT?
‎Dar am aflat că Soldatul John
‎era cunoscut în acea zonă ‎ca un băiat de închiriat.
‎A fost prima dată când ‎am auzit termenul „băiat de închiriat”.
‎Odată cu noaptea, începe dansul nebun.
‎Este dansul împerecherii ‎dinaintea festinului,
‎când toate apetiturile sunt satisfăcute.
‎Confuzia și haosul pun stăpânire pe luptă,
‎împlinind aceste pofte.
‎Era un loc de joacă, nu-i așa?
‎Iar Nilsen putea obține ce voia.
‎Era doar o piață de carne.
‎Am mers la secția de poliție West End.
‎Aveau o listă cu băieții de închiriat. ‎Erau cu sutele.
‎L-am identificat pe Soldatul John.
‎Era un bărbat pe nume John Howlett.
‎Și am vorbit cu mama lui.
‎Howlett plecase de acasă de bunăvoie.
‎Era consumator de droguri.
‎Iar această femeie ‎acceptase, practic, că fiul ei era mort.
‎Nilsen știa că, dacă acești băieți ‎de închiriat deveneau de negăsit,
‎de obicei, se considera ‎că dispăruseră în eterul londonez.
‎A devenit mai ușor ‎să săpăm în acea mică grădină,
‎dar a devenit și evident că nu mințea.
‎Am găsit zeci de oase mici.
‎Dar nimic nu era intact,
‎astfel încât ‎să putem identifica pe cineva.
‎M-am gândit atunci că poate nu vom afla ‎niciodată cine erau acei oameni.
‎Și te întrebi: ‎„Cum ai ajuns în acest loc?”
‎„Ce drum ai urmat…
‎de ai sfârșit aici?”
‎M-a contactat poliția.
‎Găsiseră cardul meu de asigurări ‎în apartamentul lui Des.
‎Cred că, la început, ‎m-au considerat suspect.
‎Cine eram? De ce nu fusesem…
‎De ce nu fusesem omorât?
‎CINCI ANI ÎNAINTE DE ARESTARE
‎Era o noapte caldă.
‎Jucam la un joc mecanic.
‎Un tip din spatele meu mă privea.
‎Îi vedeam reflexia în geamul jocului.
‎A zis: „N-o să câștigi mult la ăsta.”
‎Am spus: „Acum îmi zici?”
‎A zis: „Cred că tocmai a dat ‎un câștig mare. Vrei să mergi la mine?”
‎Am mers pe Melrose Avenue…
‎și a pus muzică clasică.
‎Cine e acest om?
‎Un individ, în turmă.
‎O fantomă, în societate.
‎Cum s-a format?
‎Cine și ce l-a împins spre această soartă?
‎M-a întrebat de unde eram, ‎despre familia mea. Părea destul de atent.
‎Asta m-a impresionat.
‎Mi-am zis: „Bine, te plac.”
‎N-am spus-o, dar am gândit: „Îl plac.”
‎I-am spus că eram din Exeter, ‎că nu eram din Londra.
‎Când eram tânăr, ‎câțiva oameni știau că eram gay.
‎Dar ziceau: „O să-i treacă.”
‎Toți copiii mă considerau o glumă.
‎Așa că mă ascundeam în dormitor.
‎Voiam să fiu în întuneric.
‎Aveam 14 ani când am fugit.
‎Nu cred să fi avut ‎mai mult de zece lire în buzunar,
‎dar era suficient ca să ajung la Londra.
‎Mi-am zis: „Deci asta e Londra.”
‎„Sunt în Londra! Nu mă știe nimeni.”
‎„Pot să mă pierd aici.”
‎Dar nu aveam cu ce să trăiesc. ‎Nu știam ce să fac.
‎Și muream de frig.
‎Am găsit un loc în care să dorm,
‎o parcare din spatele Piccadilly Circus.
‎Dar apoi am văzut ‎alți băieți stând mereu pe acolo.
‎„Oare despre ce e vorba?”
‎Am văzut cum primeau bani.
‎Am văzut bărbați sărutând băieți.
‎Apoi a trecut un bătrân ‎și mi-a explicat că eram într-o vitrină.
‎Fiecare felinar aparținea unui băiat.
‎Toți aveau porecle.
‎Nu strigai pe nimeni pe nume. Asta e cert.
‎Nu erau toți gay.
‎O făceau pentru că aveau nevoie de bani.
‎Unii dintre clienți ‎nu erau foarte amabili uneori.
‎Dar o făceai, ca să supraviețuiești.
‎Dar Des era prietenos. ‎Foarte prietenos, de fapt.
‎Încă n-ați văzut nimic. Săptămâna trecută, ‎am primit acest televizor.
‎Trei sute și șaizeci de lire.
‎Combină stereo, 200 de lire.
‎Și papagalul de aici, Hamish. ‎Priviți-l pe Hamish! E neprețuit.
‎Mi-a arătat și grădinile.
‎Când ne-am mutat, ‎grădina asta era în ultimul hal.
‎Erau tone ‎de aragazuri vechi, cauciucuri, moloz,
‎tencuială, lemn și Dumnezeu mai știe ce.
‎Era plin de gunoaie.
‎Iar noi, chiriașul, ‎încercând să îmbunătățim proprietatea,
‎în trei luni, am reparat tot.
‎Uitați-vă! ‎E destul de curat. Un gărduleț, acolo.
‎Cresc legume din abundență.
‎Ce să mai spun?
‎Avea o sticlă de Bacardi
‎și a băut-o în timp ce vorbeam.
‎Apoi…
‎ne-am culcat.
‎Precum adânca mea dorință,
‎cea mai frumoasă ‎creatură din universul meu
‎este un tânăr elegant și subțire.
‎La vederea lui, în gloria sa nesfârșită,
‎mintea mea se pierde într-o concentrare ‎de spasme purificatoare.
‎Bărbatul, obsedat.
‎Dorința, puternică.
‎Inima, bătând puternic.
‎El nu știe nimic despre viitor.
‎Vreo două ore mai târziu,
‎am deschis ochii și era fum în fața mea.
‎Iar el stătea deasupra mea.
‎L-am împins înapoi.
‎L-am întrebat: „Ce s-a întâmplat?”
‎Mi-a zis: „Ai dărâmat reșoul.”
‎Am luat apă, am turnat-o pe podea
‎și am plecat, ‎pentru că eram foarte supărat
‎fiindcă provocasem ‎pagube în apartamentul său.
‎Dar nu avea sens.
‎Reșoul nu putea fi pornit, ‎era o noapte caldă.
‎Mi-am dat seama apoi ‎că încercase să mă omoare.
‎Dar nu știam cu cine să vorbesc. ‎Nu știam unde să mă duc.
‎Londra, pe atunci, era foarte homofobă.
‎Poliția, cu siguranță.
‎Presa, cu siguranță.
‎Așa că am stat în liniște, într-o cameră, ‎precum în copilărie, în întuneric.
‎Liniște.
‎Privind în urmă, aș fi fost prima victimă.
‎Era doar începutul pentru el.
‎În Londra, polițiștii au găsit azi, citez, ‎„o cantitate importantă de oase umane”.
‎Era un cimitir.
‎Am găsit o cantitate ‎considerabilă de oase umane.
‎În particular, o bucată de femur
‎care măsoară în jur de 15 centimetri.
‎Erau dezgropate tot timpul.
‎Nu era ca și când ‎găseam unul la trei sau patru ore.
‎Se întâmpla la câteva minute.
‎Un fragment din asta, din cealaltă. Dinți.
‎Polițiștii ‎care fac săpături în grădina casei
‎consideră că se apropie de identificarea ‎unei părți din rămășițele umane.
‎Aveai impresia ‎că un film de groază devenise realitate.
‎Dar există și un fel de entuziasm ciudat
‎când se întâmplă așa ceva.
‎Există o atracție macabră ‎pentru astfel de lucruri.
‎Vrei să afli detalii.
‎Nu vrei să știi mai puțin, ci mai mult.
‎Dar mama mea are o poveste diferită.
‎Poliția crede ‎că a identificat șase dintre victimele…
‎Era o știe de ultimă oră și…
‎Nu știu, bineînțeles că eram interesată.
‎Cine nu era?
‎Era groaznic ‎și mi-am zis: „Săracii părinți!”
‎Și asta a fost tot.
‎Dar apoi a bătut cineva la ușă.
‎Un polițist m-a întrebat: „Putem intra?”
‎„Despre ce e vorba?” ‎„Ar fi bine să vă așezați.”
‎Mi-am zis: „Doamne!”
‎Tot nu am realizat.
‎După ce a intrat, ‎mi-a arătat o fotografie.
‎A spus: „Îl cunoașteți?”
‎Am zis: „Sigur că-l cunosc.”
‎Era Graham, iubirea vieții mele.
‎Apoi, a spus: ‎„Ați auzit de un bărbat pe nume Nilsen?”
‎Nici atunci nu mi-am dat seama,
‎fiindcă spuseseră că victimele lui Nilsen ‎erau homosexuali fără adăpost.
‎Asta m-a liniștit puțin. ‎M-a făcut să cred…
‎Nu putea fi el. Nu e homosexual.
‎Apoi m-au întrebat ‎dacă făcuse recent vreun tratament dentar.
‎Îmi ziceam:
‎„De ce mă tot întreabă ‎despre fișe dentare, dinți și maxilare?”
‎Apoi mi-am dat seama.
‎Graham îmi cumpăra discuri. ‎Mi-a cumpărat discul cu Fat Larry's Band.
‎Se numea „Zoom”.
‎De fiecare dată când îl aud, ‎mă întorc în timp.
‎A fost ultimul disc ‎pe care mi l-a cumpărat.
‎N-aș putea spune ‎că eram o familie fericită.
‎Aveam puține lucruri. Eram foarte săraci.
‎Ne simțeam o familie, dar majoritatea ‎amintirilor nu sunt tocmai plăcute.
‎Mai ales din cauza drogurilor.
‎Era 31 octombrie.
‎Graham mi-a promis, în acea dimineață, ‎că n-o să se drogheze.
‎Și am știut,
‎în secunda în care mi-a vorbit, ‎că luase ceva.
‎M-am înfuriat pe el.
‎Și, Dumnezeule, am spus un lucru oribil.
‎Ăsta e adevărul.
‎Am spus: „Dacă te mai droghezi, ‎să nu te mai întorci acasă!”
‎Și asta s-a întâmplat.
‎Nu s-a mai întors.
‎Așa că…
‎Da.
‎Mă întorceam acasă…
‎de la magazinul de dulciuri.
‎Când m-am apropiat, am auzit țipete.
‎Nu-mi dau seama cum, dar am realizat ‎că era vocea mamei mele și că suferea.
‎Când am intrat în casă, ‎mama mea plângea în bucătărie.
‎Tatăl meu fusese ucis
‎de către Dennis Nilsen.
‎Jurnaliștii erau incredibil de cruzi.
‎„Sunt toți homosexuali fără adăpost.”
‎Dar nu erau.
‎Nu-i puneți în aceeași oală. ‎Fiecare dintre ei era cineva.
‎Am sunat la ziare ‎și am țipat la jurnaliști.
‎Apoi, ne-am trezit cu presa la ușă.
‎A fost groaznic.
‎Un reporter ‎m-a întrebat dacă știam detaliile?
‎I-am răspuns: „Știu ce mi-a spus poliția.”
‎„Nu v-au spus ce s-a întâmplat apoi?” ‎Am zis: „Nu, de ce?”
‎A spus: „Nu e foarte plăcut. ‎Vreți să vă spun?”
‎Am zis: „Da.”
‎POLIȚIA METROPOLITANĂ ‎DETALII INTEROGATORIU
‎Simțeam nevoia să știu.
‎NUMĂRUL 14
‎Nilsen era în West End.
‎DUPĂ COLȚUL STRĂZII, AM ÎNTÂLNIT UN BĂRBAT
‎L-a văzut pe Graham căutând un taxi, ‎dar nu oprea niciunul,
‎pentru că se clătina foarte tare.
‎AM LUAT UN TAXI
‎Iar Nilsen l-a dus la el acasă…
‎PÂNĂ PE CRANLEY GARDENS
‎…unde l-a sugrumat…
‎CONTINUĂ
‎APOI, ÎMI AMINTESC
‎…pe la spate.
‎ÎMI AMINTESC CĂ ERA MORT
‎EU TREBUIE SĂ-L FI UCIS
‎Au fost cuvintele lui.
‎Apoi l-a ținut într-un fotoliu ‎timp de două zile, cât a fost la lucru.
‎S-a întors, s-a așezat pe canapea ‎și s-au uitat la televizor împreună.
‎În a treia seară, l-a dezbrăcat,
‎l-a ridicat ‎în fața oglinzii unei mese de toaletă,
‎l-a ținut de la spate,
‎l-a acoperit cu pudră de talc ‎și a ejaculat pe el.
‎Tot ce voiam ‎era să mă prefac că nu se întâmplase.
‎Luase o supradoză ‎și zăcea mort pe undeva. Nu!
‎Dar mintea nu poate fi oprită.
‎E imposibil.
‎De ce ai face așa ceva? Nici măcar ‎unui animal nu-i poți face asta.
‎Tweetles, te simți mai bine?
‎Cred că are o infecție respiratorie.
‎Da.
‎Cred că ieri am primit o scrisoare
‎de la un reporter ‎care pescuia după o poveste.
‎„Știu că lucrați la ‎o ‎autobiografie…”
‎Bla-bla, bla-bla.
‎„Ce scrieți în ea?”
‎Bla-bla, bla-bla.
‎Visul meu era să devin ‎jurnalist de investigație.
‎Eram complet lipsit de experiență.
‎Într-o dimineață, am citit în ziar…
‎CARTEA CRIMELOR LUI NILSEN
‎…despre un ucigaș în serie,
‎omorâse 15 oameni,
‎care își scria ‎autobiografia în închisoare.
‎RUSS COFFEY ‎JURNALIST
‎M-a făcut curios.
‎PAGINILE RĂULUI
‎Așa că i-am scris lui Nilsen:
‎„Dle Nilsen, cartea dv., în opinia mea,
‎va deveni un reper al criminologiei
‎și mi-ar plăcea să scriu despre ea ‎într-un ziar britanic serios.”
‎După o săptămână, ‎am primit această scrisoare.
‎Primul lucru pe care l-am observat ‎a fost scrisul apăsat,
‎scrisul unui om ‎nerăbdător să-și spunea povestea.
‎„Dragă Russ, ești curios să afli ‎cum justific publicarea cărții mele?”
‎„Primul meu instinct ‎e să-l citez pe dragul Oscar.”
‎„Nu există o carte morală sau amorală.”
‎„Doar bine scrisă sau prost scrisă.”
‎Când am primit primele cutii cu casete ‎audio și manuscrise din autobiografia lui,
‎mi-am sunat redactorul ‎de la ‎The Sunday Times Magazine.
‎I-am zis: ‎„Nu o să-ți vină să crezi ce am.”
‎Cel mai mult mi-a captat atenția ‎povestea cu bunicul lui.
‎De-a lungul vieții mele,
‎am revenit frecvent ‎la misterul bunicului meu,
‎Andrew Whyte.
‎I-am privit îndelung o poză din tinerețe…
‎făcută pe vremea ‎când era sergent în Primul Război Mondial.
‎M-am jucat cu cele trei medalii primite
‎pentru servicii aduse regelui său, ‎George al V-lea.
‎Își îndrăgea mult bunicul.
‎Mi-i amintesc împreună.
‎Oriunde mergea, îl lua pe Dennis cu el.
‎Aveau o relație minunată.
‎Pentru mine, era un om măreț.
‎Amploarea celor 62 de ani ai săi de viață
‎e prea mare pentru această scurtă poveste,
‎dar amprenta lui ‎asupra mea este de neșters.
‎Bunicul a murit brusc, ‎când aveam cinci ani.
‎Și-a văzut bunicul în coșciug.
‎Dar, bineînțeles, ‎preoții nu spun că a murit.
‎Au spus: „A plecat într-un loc mai bun.”
‎Iar el a zis: „Mă lua peste tot cu el.”
‎„De ce nu m-a luat ‎în locul acela mai bun cu el?”
‎A spus că, ‎atunci când a văzut trupul bunicului său,
‎ideile lui despre iubire și moarte ‎s-au contopit.
‎CÂND AM CRESCUT
‎L-AM CĂUTAT
‎PE BUNICUL
‎Dispariția sa bruscă ‎a lăsat un vid în conștiința mea‎,
‎pe care l-am umplut ‎cu bogata mea imaginație.
‎Ce mod de a petrece Crăciunul!
‎Cred că, pentru că e sezonul festiv,
‎ar trebui să fumez o țigară magică.
‎Mulți ani mai târziu,
‎Nilsen a trecut printr-o perioadă ‎de reflecție despre viața lui…
‎Să avem puțină magie.
‎…datorită faptului că putea procura ‎cu ușurință marijuana în închisoare.
‎Vai de mine!
‎Vai, Doamne!
‎Complet drogat.
‎Claviatura este chiar în fața mea.
‎În fața mea, ‎este o mică claviatură portabilă
‎din anii 1980.
‎Aici, ‎în această izolare splendidă și familiară,
‎pot folosi această pensulă audio
‎pentru a picta ‎coloratele nuanțe ale sentimentelor mele.
‎Mă întind spre claviatură. ‎Mâinile îmi tremură ușor.
‎„A urmat o călătorie de opt ore.”
‎„Privesc rezultatul ‎precum aș privi un film
‎pe un ecran de cinematograf, ‎cu sunet dolby și imagini complet color.”
‎„Ani de zile, subiectul ‎bunicului meu a ars mocnit, nerezolvat,
‎în adâncul subconștientului meu.”
‎„Îmi amintesc vag micul avanpost din beton
‎în care s-au întâmplat ‎lucruri ciudate între noi.”
‎„Este absolut îngrozitor să recunosc
‎că singurul contact tactil pe care ‎l-am avut în primii mei ani de formare
‎a fost dureroasa și confuza ‎îmbrățișare paradoxală
‎a unui pedofil.”
‎PEDOFIL
‎Liniște.
‎Dar cel mai important ‎moment de cotitură din viața lui
‎a fost când a devenit bucătar în armată.
‎Atunci, pentru prima oară, ‎Nilsen a primit propria cameră.
‎Se dezbrăca complet,
‎se acoperea cu pudră de talc
‎și se privea în oglindă,
‎ca și când ar fi văzut un cadavru.
‎O siluetă fantastică, ‎în propria mea imagine.
‎Suntem unul și același.
‎Aproape sigur ‎s-a gândit, în fanteziile sale,
‎cum să transforme ‎acele lucruri în realitate.
‎OPT LUNI DE LA ARESTARE
‎Dennis Nilsen va fi judecat la Old Bailey.
‎A fost acuzat ‎de încă patru crime în ultima lună.
‎Până la procesul de la Old Bailey,
‎identificaserăm un total de șapte victime.
‎Unele victime erau bărbați fără adăpost.
‎Unele victime erau gay, dar nu toate. ‎Erau doar bărbați aflați în trecere.
‎Dar exista o legătură între ei.
‎Nilsen știa că, dacă ar fi dispărut,
‎nimeni nu ar fi observat prea curând.
‎Toate victimele erau bărbați tineri.
‎Martyn Duffey din Wirral.
‎Malcolm Barlow din Rotherham.
‎Kenneth Ockenden, ‎un student canadian de 26 de ani,
‎care a vizitat această țară acum trei ani. ‎Și William Sutherland din Edinburgh.
‎Nu pot să trec peste asta.
‎MAMA LUI WILLIAM SUTHERLAND
‎Aveți vreun avertisment
‎pentru părinții tinerilor
‎care se gândesc să meargă la Londra?
‎Să nu meargă.
‎E un loc crud și oribil.
‎Poliția m-a anunțat ‎că începea procesul și mi-au spus:
‎„Vă sfătuim să nu mergeți, ‎pentru că vor vorbi despre Graham
‎și vor prezenta o parte…
‎dintre uneltele pe care le-a folosit.”
‎Mi-am zis: „Nu. O să merg.”
‎Am simțit nevoia să merg.
‎Într-un fel, consideram
‎că îi aduceam ‎ultimele mele omagii lui Graham.
‎Era un fel de…
‎a-mi lua la revedere de la el.
‎Și nu voiam…
‎Nu voiam să vorbească despre el
‎și să nu fie nimeni acolo ‎care să-i poată lua apărarea.
‎Așa că am simțit nevoia…
‎să merg.
‎Și asta am făcut.
‎Este dimineața zilei ‎de luni, 24 octombrie.
‎Mă aflu într-o dubă,
‎pe drum spre Curtea Penală Centrală, ‎sau Old Bailey.
‎A sosit ziua socotelii.
‎Curtea Penală Centrală e, fără îndoială, ‎cea mai faimoasă curte din lume.
‎Este un teatru.
‎…un teatru al absurdului.
‎Rolurile au fost scrise.
‎Actorii își dreg vocile ‎pentru a livra perfect discursurile.
‎Îmi amintesc când a urcat ‎pentru prima oară treptele lui Old Bailey.
‎S-a oprit. ‎Toți ochii erau ațintiți asupra lui.
‎Ne așteptam cu toții că va pleda vinovat.
‎Văd în mintea mea ‎o cameră de filmat Panavision,
‎pe o macara, ‎așteptând în sala de judecată.
‎Dacă ar fi pledat vinovat, ‎procesul s-ar fi încheiat,
‎iar jurnaliștii ‎n-ar mai fi avut despre ce să scrie.
‎Asta a fost, povestea s-a terminat.
‎La Old Bailey,
‎funcționarul public ‎Dennis Nilsen a pledat nevinovat.
‎NEVINOVAT
‎Nu-mi venea să cred. ‎Nici măcar n-a tresărit.
‎M-am întrebat: „Ești măcar om?”
‎Liniște în sală!
‎Liniște.
‎Mai reprezentaserăți ‎vreodată un criminal în serie?
‎Nu.
‎A fost singura dată.
‎IVAN LAWRENCE ‎AVOCAT
‎Dacă îi excludem pe frații Kray.
‎Din punctul de vedere ‎al unei persoane obișnuite,
‎comportamentul lui era nebunie curată.
‎Ni se părea absolut evident ‎că omul nu era întreg la cap.
‎Dar ceea ce mă întrebam eu era:
‎„E cu adevărat prea nebun
‎ca să fie condamnat ‎la închisoare pe viață?”
‎S-a spus că, dacă se comporta normal…
‎Lucra totuși într-o agenție ‎de ocupare a forței de muncă.
‎Și fusese polițist.
‎Dacă era capabil să se comporte rațional,
‎atunci nu putea fi nebun.
‎Dar, vedeți dv., legea spune
‎că te poți comporta perfect normal ‎în cea mai mare parte din timp,
‎dar în cazul acestui incident, când ‎omori pe cineva, nu ești în toate mințile.
‎Și apoi îți revii la normal.
‎Atunci, vorbim ‎despre o responsabilitate redusă
‎și, prin urmare, omor involuntar.
‎Nu vreau să fie nebun. Vreau să plătească.
‎Să dea socoteală pentru ce a făcut.
‎„Nu e nebun,” a insistat acuzarea,
‎„și nici bolnav mintal.”
‎„Are o minte anormală.”
‎„Dar nu i-a fost afectată substanțial ‎responsabilitatea pentru faptele sale.”
‎„Știa ce face.”
‎Nilsen ar fi mărturisit:
‎„Am dus mulți oameni la mine acasă, ‎dar nu i-am ucis pe toți.”
‎Trebuia să dovedim că premeditase
‎să meargă în West End ‎și să găsească aceste victime,
‎ceea ce ne-a speriat puțin.
‎Am căutat minuțios persoane
‎care-l întâlniseră în baruri ‎și băuseră cu el.
‎„L-ați întâlnit? Ați mers la el acasă?”
‎Dar în anul 1983…
‎Nimeni nu vorbea.
‎Nu voiam să particip la acel teatru.
‎Asta era pentru mine. ‎Toată lumea era cu ochii pe el.
‎Nu-mi doream să afle toți că eram gay.
‎Nu-mi doream asta.
‎De ce să trebuiască să trec prin așa ceva ‎din cauza faptelor altuia?
‎Fusesem avertizat de cunoscuți
‎că avocatul advers ‎îmi va întoarce viața pe toate părțile.
‎Așa că nu voiam ‎să fiu implicat mai mult decât deja eram.
‎Când am găsit ‎câțiva dintre acești bărbați,
‎se temeau că lumea va crede că sunt gay.
‎Din vina presei, care se concentra ‎doar pe acest aspect al anchetei.
‎Îmi revine în minte o noapte.
‎ÎN 1982, AM CUNOSCUT
‎Am cunoscut un spirit rătăcitor, ca mine.
‎Nilsen vorbise ‎despre un tânăr pe nume Carl Stottor,
‎care reușise să supraviețuiască.
‎Am văzut ‎numele lui Carl Stottor în autobiografie
‎și am considerat că era important să aflu ‎și versiunea unuia dintre supraviețuitori.
‎Am stabilit să ne întâlnim ‎în apartamentul lui de lângă mare.
‎Încerc să vă reintroduc ‎în contextul întâmplării cu Nilsen.
‎Ce vă mai amintiți din acea seară, ‎dinaintea incidentului?
‎Eram singur.
‎Era un bar de gay.
‎A venit și m-a întrebat ‎dacă se putea așeza lângă mine.
‎Mi-a făcut plăcere conversația cu el,
‎așa că am luat un taxi ‎până la Cranley Gardens.
‎Am stat de vorbă, ‎mi-a turnat un pahar de Bacardi
‎și ne-am culcat.
‎Înainte să ne culcăm însă,
‎mi-a zis: „S-ar putea să te blochezi ‎în fermoarul sacului de dormit.”
‎- Fermoarul era stricat. ‎- Da.
‎Dar eram obosit, ‎așa că m-am lipit de el și am adormit.
‎Dintr-odată, mi s-a făcut frig.
‎Am realizat apoi ‎că eram într-o cadă cu apă rece.
‎Am vrut să ies, dar el m-a împins înapoi.
‎Am scos de trei ori capul afară ‎și am reușit să spun:
‎„Oprește-te! Te rog, încetează!”
‎Și îmi amintesc că zăceam acolo. ‎Nu mai puteam lupta.
‎Îmi amintesc că inhalam deja apă.
‎Era ca și când aș fi inspirat aer solid.
‎Îmi amintesc că mi-am zis: „Mori.”
‎„Asta e ceea ce simți.”
‎Sfârșitul luptei.
‎Suntem creaturi morale,
‎cu dorințe și conștiințe.
‎Sunt și puternic, și slab.
‎Angelic și demonic.
‎Mâna rece care răcorește o frunte febrilă
‎și mâna disperată, furioasă, ‎care strânge un gât.
‎Vestitorul vieții și al morții.
‎L-AM RESUSCITAT
‎Îmi amintesc că m-am trezit și durerea.
‎Abia puteam respira. A fost groaznic.
‎Eram derutat. Nu-mi aminteam nimic.
‎Dar știam ‎că cineva încercase să mă omoare.
‎Așa că am mers la poliție.
‎Nu m-au crezut.
‎Nu și-au notat nimic. Eram doar un mic ‎gay prostuț, o regină a melodramelor.
‎Stottor a mers la poliție, fără rezultat.
‎Apoi am aflat ‎că au fost vreo cinci bărbați.
‎Au mers la poliție ‎și au încercat să depună plângeri,
‎dar au fost tratați ‎destul de disprețuitor.
‎Nu s-a luat nicio măsură.
‎Mi-am zis: „Poate că au dreptate. ‎Știu ce fac. Își cunosc meseria.”
‎„E vina mea.”
‎„Mi-am imaginat.”
‎Nilsen le-a dat informațiile ‎care i-au ajutat să vă găsească.
‎Detectivul care m-a interogat a spus: ‎„Vrem să vă punem câteva întrebări.”
‎„Cunoașteți un anume Dennis Nilsen?”
‎Am răspuns: „Nu.”
‎A zis: „Ați fost în Cranley Gardens?” ‎„Unde e?”, am întrebat.
‎Atunci, a spus: ‎„Bine. O ultimă întrebare.”
‎Și a zis: „Sac de dormit.”
‎Am început să tremur.
‎Și mi-am amintit totul.
‎Totul.
‎În detaliu.
‎Era Nilsen!
‎Folosise fermoarul ca să mă sugrume.
‎Înainte să ne culcăm,
‎a spus: „S-ar putea să te blochezi ‎în fermoarul sacului de dormit.”
‎Dar, avertizându-mă, ‎premedita deja uciderea mea.
‎Dacă nu reușea, avea un alibi.
‎Știa ce face. ‎Nu era câtuși de puțin nebun.
‎Era complet în control.
‎Trăiesc doar pentru faptul
‎că Nilsen nu mai avea loc ‎sub podea pentru cadavrul meu.
‎Mărturia lui Carl Stottor dovedea ‎că Nilsen acționase cu premeditare.
‎Dar erau multe victime care ne spuneau ‎lucruri, dar refuzau să depună mărturie.
‎Ar fi fost oribil pentru acești tineri ‎să se prezinte la tribunal.
‎Ar fi fost umiliți.
‎Am fost în instanță de sute de ori
‎și am văzut victime și martori ‎sfâșiați de avocați.
‎Așa că oamenii ‎nu se vor pune în acea situație.
‎Nu sufeream felul în care presa pretindea ‎că toate victimele lui Nilsen erau
‎oameni fără adăpost ‎și homosexuali jalnici.
‎Era groaznic.
‎Îmi amintesc că-mi ziceam: ‎„Nu. Am valoare.”
‎Și, într-un fel, trebuie ‎să-i mulțumesc lui Nilsen pentru asta,
‎fiindcă, dacă n-ar fi fost ‎cât pe ce să mor, n-aș fi știut niciodată.
‎Frica este ‎singurul lucru de care să te temi.
‎Scapă de frică, ‎și nu mai ai de ce să te temi.
‎În a doua zi a procesului lui Nilsen,
‎acuzarea a continuat ‎să-și prezinte argumentele.
‎Carl Stottor a mers la culcare cu Nilsen,
‎dar s-a trezit în toiul nopții, ‎pentru că a simțit că era strâns de gât.
‎Cu voce înceată, a spus Curții
‎că Nilsen i-a șoptit: „Nu te agita.”
‎Am cea mai mare admirație
‎pentru curajul și tăria lor de caracter.
‎În acele momente, mi-am zis:
‎„Te îneci. Ești ucis de acest om.”
‎„Asta e ceea ce simți și vei muri.”
‎La Old Bailey, mai mulți ‎foști parteneri ai lui Dennis Nilsen
‎au vorbit despre ‎tentativele lui Nilsen de a-i ucide.
‎„AM UCIS DRAGONUL”
‎Îmi amintesc că mi-am zis: „Trebuie ‎să treci peste asta, supraviețuiește!”
‎Mi-am zis: „Să o facem! Pot trece peste ‎orice obstacol îmi scoate în cale viața.”
‎Așa că am participat la proces.
‎Am adormit. ‎Apoi, pe la trei și jumătate dimineața,
‎m-am trezit, iar el era chiar lângă mine.
‎„Ce faci?”, l-am întrebat. ‎Mi-a răspuns: „Ai răsturnat reșoul.”
‎Am descoperit acel gen de libertate. ‎Mă pot manifesta mai mult.
‎Nu trebuie să ascund mereu ce simt.
‎E minunat.
‎Mai întâi, la Old Bailey,
‎juriul s-a retras ‎și deliberează verdictul cazului Nilsen.
‎Dacă vom primi vești noi de la proces, ‎vi le vom aduce imediat la cunoștință.
‎Cum să descriem ce înseamnă un proces?
‎Zece zile de vorbărie,
‎pozând în zece zile de dovezi relevante.
‎Când a revenit, juriul stabilise verdictul
‎la acuzațiile de crimă ‎și tentativă de crimă.
‎Zece voturi pentru, două împotrivă.
‎Președintele juriului a anunțat
‎că verdictul era vinovat, ‎pentru toate cele șase acuzații de crimă.
‎Juriul l-a găsit ‎pe deplin responsabil pentru faptele sale,
‎nu alienat mintal.
‎POVEȘTI BIZARE, ÎN MINTEA SA
‎Toți cei implicați ‎în povestea lui Nilsen ajung la un punct
‎în care realizează ‎că Nilsen era malefic și nu nebun.
‎Trebuie doar să-l cunoști suficient.
‎E ca Vrăjitorul din Oz. ‎În spatele cortinei, este destulă mizerie.
‎Nilsen reușea să joace ‎atât de bine rolul străinului romantic,
‎încât îți era foarte dificil să crezi
‎că era capabil să ucidă doar din răutate.
‎Avea nevoie să se vadă într-un anume fel.
‎Povestea cu bunicul e posibilă,
‎dar nu există dovezi.
‎Deci nu pot să mă abțin să nu cred
‎că Nilsen încearcă ‎să găsească alt răufăcător,
‎în afară de el,
‎ca să dea vina în altă parte.
‎Azi, la ora ceaiului,
‎am primit cea mai recentă catalogare, ‎extrem de periculos.
‎„Comportamentul dv. ‎din închisoare este satisfăcător.”
‎„Rapoartele, totuși, vă descriu ‎ca pe o persoană rece și calculată,
‎care a oferit puține dovezi că ar dori ‎să-și analizeze comportamentul anterior.”
‎„Gradul dv. de risc ‎nu poate fi îmbunătățit‎,
‎având în vedere ‎lipsa unor remușcări reale.”
‎Ei bine, am considerat de datoria mea
‎să ofer un foarte scurt comentariu.
‎„Este exact genul de raport de mântuială, ‎plin de prejudecăți și corect politic,
‎la care te aștepți ‎de la niște funcționari meschini,
‎mai bucuroși să înflorească ‎mitul monstrului decât să fie obiectivi…”
‎Nu societatea l-a creat pe Nilsen. ‎Asta vrea el să credeți.
‎Dar trebuie să ne asumăm responsabilitatea
‎pentru crearea societății cu prejudecăți
‎care i-a permis să ucidă iar și iar.
‎A fost ușor.
‎Știa foarte bine, din propria experiență,
‎că nimănui nu-i păsa.
‎Vă jur, pe Cranley Gardens,
‎dacă rămășițele ‎nu s-ar fi blocat în scurgere
‎și i-ar fi afectat ‎pe cei care locuiau sub el,
‎ar fi ucis încă câțiva ani.
‎A fost oprit
‎doar pentru că acțiunile lui ‎au provocat neplăceri altcuiva.
‎N-are nicio legătură cu victimele.
‎DOAR OPT DINTRE VICTIMELE LUI NILSEN ‎AU FOST IDENTIFICATE DE POLIȚIE
‎Shane a venit și mi-a spus. ‎Eram în pat. A zis: „Nilsen a murit.”
‎Am spus: „Nu mă minți.” ‎A zis: „Chiar a murit.”
‎Și n-am mai vorbit despre asta, pentru că…
‎N-a contat pentru mine.
‎Presa m-a întrebat: „Ce credeți ‎despre faptul că monstrul a murit?”
‎Am zis: „Nimic. Nu mă gândesc la el.”
‎„Chiar dacă a murit, ‎nu voi fi și eu victima lui.”
‎Mă înțelegeți?
‎Sper doar să nu-l întâlnească pe Graham,
‎fiindcă Graham e treaz acum.
‎Subtitrarea: Florin Rizea