Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Én, to, tre, fire, fem, seks, sju, åtte, ni, ti.
Jeg tror denne opptakeren sliter litt.
Lyden skifter fra én høyttaler til en annen.
Uansett, la oss begynne opptaket.
Jeg heter Dennis Nilsen.
STEMMEN TIL DENNIS NILSEN I FENGSEL
Mine følgesvenner, som dere kan høre,
er noen parende undulater, Hamish og Tweetles.
Han er en god gutt, Hamish.
Jeg sitter her
og røyker en Scaferlati-sigarett.
Å, kjære.
Ja, vi ødelegger helsen vår.
Vi må alle dø av noe, vel?
EN DOKUMENTAR FRA NETFLIX
I morges lånte en vennlig betjent meg sin kopi av News of the World,
et underholdningsblad som poserer som en avis,
og han ba meg se på side 21.
"Dennis Nilsen vitser sykt med forbrytelsene sine
sine ved å ha hengt opp en plakat
i cellen av Nattsvermeren-stjernen Hannibal Lecter.
Og han tror at en dag
vil hans grusomme handlinger bli udødeliggjort i en film."
Punktum.
For noe tull!
God kveld.
Scotland Yard startet sin største drapsetterforskning i dag…
SKREKKENS HUS
…etter oppdagelsen av lik i London.
I løpet av de neste timene
vil omfanget av forbrytelsen begynne å avsløres.
Vel,
hvor nøyaktig er artikkelen?
Å ja , jeg ble definitivt dømt for mord,
men bortsett fra det, er det meste bare ren fiksjon.
Aktoratet påsto et drapsmønster.
Det offentlige galleriet i retten har vært fullt hver dag.
De som forventet skrekkelige ting ble ikke skuffet.
Flott. "Monsteret Des Nilsen."
"Å, Nilsen." Når du nevner navnet,
har folk bestemt seg.
Dennis Nilsen, som en gang kalte seg
"århundrets morder…"
De prøver fortsatt å fremme dette bildet
av den farlige skapningen som er så elsket i fiksjon.
Filmmonstrene.
Nå vil Nilsen publisere sin selvbiografi
fra fengsel.
…er en historie som ikke kan forstås.
Greit, la oss starte!
London, 1983.
God ettermiddag. Det er kaldt, for å si det mildt.
Og det blir ikke varmere de neste dagene
fordi vi får disse nord til nordøst…
Jeg husker dagen godt,
fordi det var kaldt og fælt ute,
og jeg satt på kontoret…
…da en kollega fortalte
at han var blitt kalt til Cranley Gardens
hvor det som var mistenkt å være levninger etter mennesker ble dratt ut av en kum.
CRANLEY GARDENS, NORD-LONDON
Da vi kom dit, sto leietakerne rundt en kum.
Toalettene var blokkert,
og en ingeniør hadde blitt tilkalt for å tømme avløpene.
Og han oppdaget store mengder kjøtt og bein.
Jeg har begrenset kunnskap
men mistenkte sterkt
at det ikke var dyr, kan vi si.
Var det noen som var interessert i det du fant?
Ja, fyren jeg tror bodde i toppetasjen.
Leietakerne sa
at rundt midnatt kvelden før
hadde de hørt en skrapelyd ute.
Da de gikk til døra og åpnet den,
så de mannen fra leiligheten oppe.
Han var kledd i en enkel vest.
Og husk på at dette var februar, iskaldt.
De spurte om alt var i orden.
Han sa: "Ja. Jeg er bare ute for å tisse."
Jeg undersøkte videre i Cranley Gardens
og fant ut at han var på det lokale arbeidskontoret hvor han jobbet.
ARBEIDSKONTOR
Og han kom vanligvis tilbake fra jobb
klokken halv fem hver kveld.
Vi fant så ut at bitene fra avløpene
faktisk var fra en menneskekropp.
Og patologen sa at kjøttet
så ut til å ha kvelemerker.
Og plutselig
så vi en mann komme gående opp veien.
Å, tiden kommer
Tiden kommer!
Han var veldig rolig.
Da jeg kom til Cranley Gardens,
visste ikke politiet om de kunne sikte meg.
DES NILSEN
De fisket tentativt i håp om å få informasjon.
om prøvene av menneskekjøtt som ble funnet i huset…
…avløp.
Nilsen sa da:
"Rart at politiet kommer for
å snakke med meg om avløp."
Men han slapp oss inn i huset,
og vi gikk opp til leiligheten.
Og så snart han åpnet døren,
slo lukten over deg.
Jeg kjente den forferdelige lukten.
Så vi sa til ham:
"Slutt å tulle. Hvor er resten av kroppen?"
Og han så på meg,
og pekte på garderoben.
Og da jeg åpnet den,
var det to store, svarte søppelsekker, de var slappe.
Så jeg tok ham i håndjern, og han ble fortalt
at han ble arrestert på mistanke for drap.
På veien tilbake til politistasjonen
satt jeg ved siden,
men noe plaget meg.
De to søppelsekkene var enorme.
I bilen, på reisen til politistasjonen, ble jeg spurt:
"Snakker vi om et lik eller to her?"
Jeg svarte med…
"15 eller 16".
Det fikk håret i nakken til å reise seg.
Og jeg så kriminaletterforskeren
se på meg i speilet.
Jeg måtte be ham fokusere på kjøringen,
for han begynte å svinge av veien.
Og det slo meg. "Vi har en seriemorder her."
HORNSEY POLITISTASJON
Jeg går ned en lang korridor med eskorten min,
og jeg plasseres i den første cellen.
Jeg settes inn der i dette gamle rommet,
med en liten benk og et grovt lite bord.
Jeg sitter der, tenner en sigarett og venter.
Vi var ikke sikre på
om det Nilsen fortalte oss faktisk var sant.
Du tenker: "15 eller 16 personer?"
Men vi har bare myndighet til å holde ham i varetekt i 48 timer,
og det er alt.
Du må få ut alt du kan av denne fyren.
METROPOLITAN POLITI INTERVJULOGG
INTERVJU AV:
Men du vil ikke presse ham så mye
at han ikke vil snakke med deg.
JEG SKAL STILLE NOEN SPØRSMÅL
ER DU FORBEREDT PÅ Å SVARE DEM?
Jeg var skeptisk til et lang avhør,
så jeg overrasket etterforskertrioen
med å avbryte og si at jeg ville fortelle dem alt.
Nilsen pratet som en foss.
Han begynte å fortelle
nøyaktig hva som hadde skjedd.
HVOR MØTTE DU DISSE MENNESKENE?
Han gikk inn på en pub…
JEG DRAKK
…og snakke med noen…
…ta dem med til leiligheten.
De drakk. De hørte på musikk.
Neste morgen våknet Nilsen,
og det var et lik ved siden av ham.
ET SLIPS RUNDT HALSEN
JEG SATT BARE DER, SJOKKERT
FORFERDET
Og da vi presset på det, sa han…
…at han ikke husket hva som skjedde.
NÅR DU GÅR PÅ FYLLA, KAN DU IKKE HUSKE
I en drapssak har du
vanligvis et offer,
og så leter du etter morderen.
I denne saken hadde vi en morder…
DEN FØRSTE
…men han visste ikke hvem ofrene var.
JEG GLEMMER NAVNET
DEN ANDRE
JEG FIKK ALDRI NAVNET
Så vi måtte gå baklengs,
og spore alle ofrene.
LA OSS SE OM VI KAN FRISKE OPP MINNET
Det var ingen spørsmål jeg nektet å svare på.
NUMMER FIRE?
NILSEN 173 CM
KRØLLETE HÅR, TATOVERINGER
Han er veldig detaljert.
NUMMER SJU. 175 CM IRSK STEMME
Om noe…
NUMMER TI BLEK, TOM, SKY, AVMAGRET
…har ingen annen britisk morder…
FORTELL OM NR. 12
…vært så oppriktig…
MØRKT HÅR 25/30 ÅR GAMMEL
BRUKTKLÆR
…i å konfrontere den dårlige oppførselen sin enn meg.
NUMMER 13 27 -28 ÅR
TIDLIGERE GARDIST HAN RØYKTE
RØYKTE HVA?
MINE
Han ga begrenset informasjon, men de var hovedsakelig unge menn.
Men jeg tenkte,
hvis det Nilsen fortalte oss var sant,
hvordan i all verden, i en by som London,
kan 15 mennesker ha blitt drept uten at noen la merke til det?
Politiet hadde alt de trengte for å anklage meg.
Dette ville ha satt saken under beskyttelse av sub judice,
utenfor rekkevidden til sensasjonssultne media.
Dette ville vært den største saken i alle karrierer,
og for å styrke sin egen plass i det profesjonelle rampelyset,
ville de sørget for at hele nasjonen visste om det
da de satte seg til frokostbordene.
Jeg var på kontoret,
og nyhetsdesken ba meg komme bort
og ga meg dette papiret
som sa at en rørlegger hos Dyno-Rod…
DOUGLAS BENSCE JOURNALIST, DAILY MIRROR
…hadde funnet menneskekjøtt i et avløp.
Jeg ringte Scotland Yard, men de visste ingenting om det.
Jeg skrev videre på historien.
Men det var motstand mot å trykke den,
for den gang ville du ikke opprøre folk
ved frokostbordet.
Og det er ingen tvil
om at realiteten ved Cattrans funn
ville få de fleste til å brekke seg over maten.
Så jeg visste ikke om historien skulle brukes.
TORSDAG, 10. FEBRUAR, 1983
Jeg ble fortalt at det hadde vært en drapsetterforskning
i Cranley Gardens,
og kunne jeg dra opp dit så fort som mulig.
Jeg var ikke begeistret.
Jeg tenkte: "Dette er en ganske vanlig historie"
"Hvis jeg er heldig, får jeg et spor som havner på nyhetene,
og det vil bli glemt."
Når man kommer til en sånn scene,
er veien allerede avstengt. Samme er huset og veien.
Ingen tegn til det her. Vi var på dørstokken.
Men vi intervjuet en eller to som hadde lagt merke til ham.
De hadde sett ham. De syntes han var litt rar, litt stille.
Er han en dere hadde sett i området før?
Ja, jeg har sett ham gå med hunden og nikket hei til ham.
Og en halvtime senere hører vi
at morderen ikke har drept bare én person.
Han har drept 15 eller 16.
Hva?
På sett og vis høres dette fælt ut,
men jeg fikk masse adrenalin da.
Jeg må innrømme
at jeg var helt oppslukt av dette.
Foreløpig er det få i Cranley Gardens
som har fått vite hvor enormt det som har skjedd er.
For i løpet av timer ble en vanlig undersøkelse
en av de største etterforskningen om massedrap
som har skjedd i Storbritannia.
Nyhetsredaktørene spør:
"Hva mer vet du? Hva mer kan du gi oss nå? "
Ingen andre kjente til detaljene,
bare etterforskerne i saken og meg.
Da jeg ikke kommuniserte, lekket det ikke fra meg til pressen.
Det var politiet som ga pressen all informasjonen
som havnet i overskriftene de neste par dagene.
Så hører vi at denne mannen
har en jobb som direktør ved et arbeidskontor
og intervjuer folk!
De siste seks månedene har han jobbet i Manpower-kommisjonen,
og kollegene kjenner han som Des.
Jeg trodde
at denne fyren er en psykopat.
Et tydelig fordomsfullt bilde
hadde fått forme seg i offentligheten,
selv før jeg ble siktet for noe,
og det ga media full tillatelse til å utnytte det.
Dette lot bilder av uhyrlighet
ta helt av
for å stille sulten til den lønnsomme offentligheten.
16 MORD I SKREKKENS HUS TO HODER FUNNET
Som avisreporter er det ingenting som sjokkerer eller overrasker.
Som menneske sjokkerer og overrasker ting deg.
Da jeg hørte at han hadde drept 15 eller 16 over fire år,
tenkte jeg: "Hvordan kan det skje i fire år,
i dette såkalte siviliserte landet,
og vi visste ikke om det? "
Vi snakket alle om
at det store problemet for en morder
er å bli kvitt liket.
Men hvordan ble han kvitt 15 eller 16?
Vi fant bare restene av tre lik i Cranley Gardens.
Så jeg spurte ham,
hvor drepte han de andre?
Hukommelsen min dro frem
at jeg drepte tre i Cranley Gardens
og de andre
ved 195 Melrose Avenue.
Som er bare noen få kilometer fra Cranley Gardens.
Det var iskaldt.
Frossent.
Vi ble innkalt av politisjefen,
som sa: "Alle må inn."
Vi skal ned til Melrose Avenue.
Vi blir informert der."
Husk at vi ikke visste hva vi gikk inn i.
Det var ingen forberedelser. Vi var først.
Så vi dro.
Men da vi kom til Melrose Avenue,
sa betjentene som etterforsket forbrytelsen:
"Vi har fått informasjon
om at Dennis Nilsen bodde i Melrose Avenue
og at han har innrømmet å ha drept mange mennesker
og at de er begravd i hagen. "
Så det var en forbløffet stillhet.
Så fikk vi grønne kjeledresser.
"Sånn, Karen. Ta på deg kjeledressen.
Høygaffel der. Begynn å grave. "
For litt siden
kom plutselig en politibil til huset,
og et halvt dusin betjenter,
utstyrt med spader, sikter og annet graveutstyr,
skyndte seg ned sideveien til hagen.
"Finn det du kan.
Lyver denne fyren? Eller sier han sannheten? "
Han kunne vært en lystløgner.
Nilsen fortalte oss om sitt system for
avhending av likene på Melrose Avenue.
Jeg la likene under gulvplankene,
men etter hvert kom lukten
og råte og larver.
Og på et tidspunkt var det ikke plass under gulvet.
Det var så mange lik der.
Han måtte få en idé.
Jeg snakket med en nabo som sa at hun husker
at han stadig brente bål.
Stort sett på kveldstid,
for jeg jobbet kvelder
Og det er alt.
-Trodde du at han brente søppel? -Ja.
…virker som om likene har blitt brent i hagen før de ble gravet ned?
Det er en mulighet.
Det han hadde gjort, kom til oss.
Han brant dem i hagen,
og da de var blitt til aske,
spredte han dem i hagen og gravde dem ned.
Men det ville vært stadige bål i den hagen.
Jeg har ikke hørt om noen klager.
Hele området har nå blitt avsperret,
og journalister bedt om å forlate stedet.
Flytt bakover.
Det var slitsomt arbeid, for bakken var frosset.
Jeg sa: "Vi kommer aldri gjennom . "
Vi følte at vi ville grave i et år der.
På ettermiddagen
pakket en alvorlig og nedstemt tropp sammen og dro,
og ristet på hodet når de ble spurt om de hadde funnet noe.
Så begynner du å spørre:
hvorfor har vi ikke hørt masse om:
"Sønnen min… Faren min er savnet"?
Det skjedde ikke.
Det var som om de ikke betydde noe.
Hvem var de?
Det er nesten en umulig oppgave.
NILSEN: HAR DERE LETT GJENNOM RESTEN AV LEILIGHETEN?
Nilsen sa at vi måtte se etter en teeske
i Cranley Gardens.
HVORFOR?
Og der oppdaget vi flere kroppsdeler,
som vi tok med til likhuset.
En av delene som ble fjernet fra leiligheten
var en arm med en hånd.
Vi tok fingeravtrykkene til denne hånden,
og vi ble helt fra oss…
…da vi fikk en match.
Det var en ung mann som het Stephen Sinclair.
Han var i politiets registre
fordi han hadde vært i trøbbel
for diverse mindre lovbrudd…
…men han ble aldri meldt savnet.
Vi gjorde alt vi kunne for å kontakte familien hans.
PERTH, SKOTTLAND
En kveld snakket vi om ting, og han sa
at han ville dra til London,
at han skulle til London.
Mannen min sa: "Stephen, du er dum,
det ikke er et sted for en gutt som deg."
Han sa: "Jeg drar."
Sinclair var en drifter
som kom fra Skottland,
og han ble slukt av London.
HORNSEY POLITISTASJON
KANSKJE DU KAN FORTELLE MEG HVORDAN DU TRAFF SINCLAIR?
NILSEN: VI TOK EN DRINK OG SNAKKET SAMMEN
HAN SA: "JEG HAR IKKE SPIST HELE DAGEN"
Det begynte
å se ut som de fleste ofrene var…
BLEK, TOM, SKY
…hjemløse ungdommer…
SLITENT KLEDD
…som slet.
RØFT UTSEENDE
AVMAGRET
SULTET
Det var den typen folk.
Du må se på Storbritannia på den tiden.
MARSJ FOR JOBBER MAI 1981
Det var høy arbeidsledighet i hele landet.
Konsekvensen av høy ledighet er at folk
tiltrekkes av London.
De tror på gull og grønne enger.
Men det er ikke gull,
og du får det vanskelig.
DAGENS JOBBER
Nilsen gikk rundt med støvsugeren sin
og sugde opp ofrene sine.
Disse sårbare unge mennene.
Identifisering av ofrene er fokusert
blant Londons voksende gruppe av unge frafalne.
Politiets teori er at ofrene var mannlige rømlinger under 21 år,
lokket til huset med et løfte om mat og et sted å sove.
La den gamle selvbiografien være.
Nå tror jeg det er på tide å hente lunsj.
Unnskyld meg.
Velkommen tilbake. Jeg har hentet lunsjen min.
Det er en slags curry.
Jeg tror ikke disse kokkene har peiling.
Curryen ser ut til å inneholde soya,
proteintekstur, simulert kjøtt.
Jeg skal slenge litt vestindisk saus på toppen,
da får den kanskje litt smak.
La oss smake.
Det er ganske bra. Jeg er overrasket.
Må ha vært sausen. Det har gitt den litt smak.
Men hvor var jeg? Ja.
1983.
48 TIMER ETTER ARREST
God kveld.
En 37 år gammel tjenestemann
har blitt siktet for drapet på en 20 år gammel mann
hvis levninger ble funnet i et hus i Nord-London
tidligere denne uken.
Dennis Andrew Nilsen vil møte i retten i morgen.
Jeg er klemt inn i en sikkerhetsbil,
på vei fra fengsel.
Det er den første dagen jeg skal stå foran mine likemenn.
Vi visste mannens navn,
men vi hadde aldri sett ham. Vi ante ikke hvordan han så ut.
Du forventer en stor, trent fyr.
Sterk.
Du venter nesten en tungvektsbokser.
Det var presse overalt,
ventet på det første bildet av dette monsteret.
Jeg sa til fotografen:
"Han kommer med et laken over hodet."
Vi får ikke se ham."
BARE DE SKYLDIGE SKJULER ANSIKTET
Men han hadde ikke et laken over hodet.
Jeg er en mann,
ikke et monster.
Ukomfortabelt, vel?
Det var nesten en følelse av…
Det er en fæl måte å si det på,
en slags skuffelse.
Kan dette være mannen?
Han passet bare ikke bildet av en massemorder.
Hvordan kan en slik mann gjøre det han har gjort?
Denne vanlige mannen du gikk forbi i gata
uten å snu deg.
Bilen kom til Hornsey politistasjon
hvor etterforskningen fortsetter.
Nå vil vi vite noe om Nilsens oppdragelse.
De eneste som kan si noe om det er hans egen familie.
BRITISH TELECOM SKOTTLAND ABERDEEN OG NORD-ØST SKOTTLAND 1982
Vi visste at han kom fra Aberdeenshire.
Så jeg lette i Aberdeenshire-katalogen,
og det er bare én oppføring, Nilsen.
Og jeg ringte til moren hans og sa:
"Du vet at vi må lage et program om dette."
Hun sa "Ikke i dag. Jeg føler meg ikke klar for det. "
Jeg sa: "Jeg er i Aberdeenshire i dag.
Det er synd om vi må komme tilbake."
Hun sa: "Greit."
Utenfor huset var det en liten melding om at hagen hennes
hadde vært den beste hagen i hele området.
Huset inne var perfekt.
Ikke så mye som et støvkorn.
Hun gikk inn på kjøkkenet.
Hun tok med et sølvfat. Hjemmelaget shortbread.
MOR
Og jeg sa til henne:
"Hvordan fikk du…
Hvordan følte du deg da du hørte nyheten om…"
Og hun sa…
Jeg har prøvd å tenke på hva som kunne ha gått galt.
Og hvorfor folkene i London som jobbet med ham,
hvorfor så ikke de noe?
Før dette hadde skjedd.
Jeg tror at om han hadde vært hjemme, hadde jeg sett at noe var galt.
Fordi vanligvis
kan du ikke leve med en person med mindre du ser
at det var noe som plaget ham.
Det ikke er den Dennis jeg kjente som gjør dette,
på en måte.
SPILLER DOBBELTSPILL SOM VANLIG
Kjære vene.
Han var en stille gutt.
Det var ikke noe spesielt med ham da han var ung,
bare en vanlig, stille gutt.
Jeg hadde problemer på innsiden,
og ingen så det.
Jeg husker det,
som et opptak som avspilles i hodet mitt.
Jeg ser en liten, skrøpelig gutt.
Han er ny mot en bakgrunn av mektige krefter
som virker mot ham.
Jeg følte at jeg var annerledes.
Kanskje det å være fattig, tynn og dårlig kledd
var det første tydelige angrepet
på min voksende selvtillit.
Å ikke ha en far å skryte av kan ha vært en annen.
LØSUNGE
PINLIG FOR FAMILIEN
INGEN BILDER AV MEG EKSISTERER
Faren hans var aldri en person som var nær familien.
Jeg måtte oppdra dem selv.
Det var stor avstand mellom meg og moren min.
HUN VAR FOR MEG EMOSJONELL IS
Jeg var en omsorgsfull person, og jeg gjorde mitt beste.
Han ble oppdratt på samme måte som de andre.
Vel…
Faens løgner.
LØGNER
Da jeg var åtte eller ni,
ble jeg først plaget av det som kalles kjærlighet.
Det var for en annen gutt jeg aldri hadde snakket med.
Bilder av ham, som sett på skolen, fylte hele bevisstheten min.
Det var en merkelig, levende og fengslende situasjon,
men samfunnets og kirkens sterke moralske prinsipper
var så store at mine indre gleder og lengsler
måtte holdes hemmelig for verden.
Menn som velger å elske menn
behandles ikke bare med intoleranse og forakt,
men arresteres og fengsles.
For mange er dette kvalmende,
menn som danser med menn.
De fleste homofile må ha et hemmelig, mørkt liv.
JEG FØLTE MEG FJERN, FREMMED, MINDREVERDIG, SKAMFULL
Det er vondt
å begynne å innse at ens genetiske personlighet
ble ansett som uhyrlig og avskyelig.
Der var jeg, ikke enda ti år,
og sett på som en forbryter,
en utenforstående, en styggedom,
hadde blitt dømt og straffet
for naturens forbrytelse.
Jeg ble tvunget til å ikke være ekte
utenfor hodet mitt.
HORNSEY POLITISTASJON
Etterforskerne var fornøyde nok med å la Nilsen fortelle historien sin
uten å presse ham for mye,
for han snakket uten nøling.
HVORFOR TOK DU MED DISSE MENNESKENE TIL LEILIGHETEN?
NILSEN DE VILLE HA EN DRINK DE VAR FAST
Så jeg tenkte: "Jeg kan snakke med Nilsen selv."
Jeg ville se om han husket noe mer
om pubene der han fant noen av ofrene.
Og han sa at mange av dem…
…var homsebarer…
MEST I WEST END
…i Londons West End.
ER DU HOMOFIL?
Selvsagt er jeg homofil,
men jeg holder meg for meg selv.
Det siste noen ville innrømme er å være homofil.
Så jeg fokuserte teamet mitt i Londons West End.
Så fant vi ut at han plukket opp menn på homsepuber,
og når du har noe du kan bruke,
som homomorderen, da blir fester det seg.
Samme hva,
uansett sannheten, vil det feste seg.
Eksklusivt!
Homomorderen Dennis den trippende faren.
Å ja.
WIMBLEDON HOMOFORENING
Selv om det i 1983 var tilfelle
at samtykkende voksne over 21 ikke lenger ville bli tiltalt,
ble homofile menn og kvinner utstøtt.
Det var mye institusjonell homofobi
i mange deler av samfunnet, inkludert pressen og politiet.
Vi ville oppdage at Nilsen visste godt
at det var tilfelle.
Jeg husker at jeg tok en kopp te
med et ansatt hos Scotland Yards pressebyrå,
og han sa: "Dette er en utrolig historie,
men det er enda mer utrolig fordi han er en av våre."
Han var i politiet!
Da vi fant ut at han var politibetjent…
Vel, jeg tenkte: "Det var derfor han slapp unna med det så lenge.
Han er politi. Han er et steg foran. "
Jeg kjente to betjenter
som hadde jobbet med ham.
Ansvarlig etterforsker i saken
ba meg komme til kontoret sitt…
…for han ville at jeg skulle fortelle om…
BOB BRENTON ETTERFORSKER
…min venn Dennis.
Han var en sånn type,
hvis du snakket med ham, så han ned.
Han unngikk øyekontakt.
Virkelig en ensom ulv.
JEG VAR POPULÆR
Han var i uniform,
men oppnådde ikke noe.
Jeg tror ikke han var interessert.
JEG SA OPP
Han dro før han ble sparket.
HOMOFOBIEN VAR STERK
Jeg tror ikke noen reagerte.
DE SPURTE MEG OM Å BLI
Det var ingen avskjedsfest.
Og så, noen år senere,
før han drepte noen,
ble de oppringt og jeg måtte dra til en adresse
for å etterforske et alvorlig overfall.
Og det første jeg la merke til var at veggene var malt svart,
som ikke var min farge.
Stuevinduet var knust i småbiter,
og det er blod overalt.
En ung mann ble tatt fra adressen
til sykehuset.
Og han var bare en blek, tynn strek av et barn.
Om jeg husker rett, fikk han over hundre sting.
Han ble plukket opp på en pub
av en mann med en mutt, skotsk stemme…
…og ble tatt med til leiligheten…
…skjenket med alkohol,
og så våknet han
og oppdaget at han var helt naken,
og denne mannen kom mot ham.
Så i et anfall av panisk adrenalin
kastet han seg gjennom vinduet.
Så jeg dro tilbake til politistasjonen, og denne skotske mannen var der,
og det var…
…min venn Dennis.
Så jeg spurte:
"Hvorfor kastet denne unge mannen seg gjennom vinduet?"
Og han sa:
"Jeg vet ikke hvorfor.
Men hvis du har bevis, arrester meg.
Ellers må du la meg gå."
Og det var Dennis.
Han kunne loven.
Vi oppdaget at ungdommen var en savnet person.
Vi snakket med foreldrene,
men faren sa bare:
"Han skal ikke i retten."
Og jeg husker at jeg sa til faren hans:
"Forstår du hva som vil skje
om du ikke anmelder det? Han vil gjøre dette mot noen andre."
Nei, de var bestemt.
Jeg var rasende.
Jeg sa ikke til ham annet enn:
"Du aner ikke hvor heldig du er."
Fordi han ville havnet i fengsel.
Grov kroppsskade,
potensielt livstid i fengsel.
Om du måtte håndtere noen, var det din oppgave
å skrive et etterretningsnotat,
og på toppen skrev jeg:
"Etter min mening er denne mannen en farlig psykopat."
Jeg tenker stadig, hva om de sa:
"Vi vil anmelde"?
Hvem hadde fremdeles levd i dag?
Men det var skam involvert.
De skammet seg.
Og sa: "Vi vil ta ham med hjem
og glemme dette."
Han må ha trodd at han var den heldigste i verden.
Og det ville han aldri glemme.
TO UKER ETTER ARRESTEN
West End var spesiell.
Masse action, mange mennesker,
en måte å gå seg vill.
Fullt av alle typer, fra millionærer til fattigfolk.
Men en av betjentene på teamet kom til meg, og sa:
"Jeg har vært på puben og snakket med noen der."
De beskrev en fyr kalt John, kjent som gardisten John.
NR. 13
Nilsen hadde allerede fortalt oss om en fyr som het John…
NAVNET VAR JOHN
…som hadde på seg en lue i ull som så ut som en gardistlue.
HVORDAN TRAFF DU HAM?
Men vi fant ut at gardisten John
var kjent i det området som en "horegutt".
Det er første gang jeg hørte uttrykket for prostituert.
Natten bringer den ville dansen.
Det er avtalene før festen,
hvor all sult blir mettet.
Forvirring og kaos i dansens kamp,
stiller disse sultene.
Det var en lekeplass.
Og Nilsen kunne få hva han ville.
Det var bare et kjøttmarked.
Vi dro til West End Central politistasjon.
De hadde oversikt over horeguttene, og det var hundrevis.
Vi kunne identifisere gardisten John
som en mann kalt John Howlett,
og jeg snakket med moren hans.
Howlett hadde forlatt hjemmet.
Han ble involvert i narkotika, og det var ganske enkelt
en aksept for at sønnen hennes hadde dødd.
Nilsen visste klart
at om de unge horeguttene forsvant,
forsvant de bare videre inn i London.
Det ble lettere å grave i den lille hagen,
men det ble tydelig at han ikke løy.
Vi finner flere titalls små bein.
Men ingenting var så helt
at vi kunne identifisere folk utfra det.
Og så begynte jeg å tenke at vi ikke ville finne ut
hvem de var.
Og du tenker: "Hvordan havnet du her?
Hva slags reise var du på
som førte deg hit?
Politiet kontaktet meg.
De hadde funnet trygdekortet mitt i Des' leilighet.
Politiet hadde nok mistanker i starten
om hvem jeg var og hvorfor jeg ikke…
MARTYN
Hvorfor levde jeg?
FEM ÅR FØR ARRESTEN
Det var en varm kveld.
Jeg spilte på spillmaskin,
og en fyr bak meg så på meg.
Jeg kunne se ham reflektert i maskinen.
Han sa: "Du vinner ikke mye på den."
Jeg sa: "Nå sier du det."
Han sa: "Den ga nettopp gevinst."
og han sa: "Vil du bli med meg hjem?"
Vi dro til Melrose Avenue,
og han satte på klassisk musikk.
Hvem er denne mannen?
En person i flokken.
Et spøkelse i samfunnet.
Hvordan er han dannet?
Hvem og hva har sendt ham mot denne skjebnen?
Han spurte hvor jeg kom fra.
Han spurte meg om familien, så han virket omsorgsfull,
og det imponerte meg.
Og jeg tenkte "Ok, jeg liker deg. "
Men jeg sa det aldri. Men jeg tenkte det.
Jeg sa at jeg var fra Exeter, utenfor London.
Da jeg var yngre visste noen at jeg var homofil,
men de sa: "Han vil vokse fra det."
Alle ungene gjorde narr av meg…
…så jeg gikk på soverommet mitt.
Jeg ville bare være i mørket.
Jeg var 14 da jeg rømte.
Hadde vel ikke mer enn ti pund,
eller noe sånt,
men det var nok til å få meg til London.
Jeg tenkte: "Så dette er London.
Jeg er i London! Ingen vet hvem jeg er.
Jeg kan forsvinne her."
Jeg hadde ikke inntekt og visste ikke hva jeg gjorde.
Og jeg var iskald.
Så jeg fant et sted å sove
på en parkeringsplass bak Piccadilly Circus.
Men så kunne jeg se at de andre gutta bare hang.
"Jeg lurer på hva det er?"
Jeg ser penger gå fra hånd til hånd.
Jeg ser menn kysse gutter.
Så gikk en eldre mann forbi,
og forklarte at vi var på kjøttmarkedet,
hvor en horegutt eide hver lysstolpe.
Alle hadde kallenavn.
Du ville ikke brukt ekte navn. Det er sikkert.
Ikke alle homofile.
De gjorde det bare fordi de trengte penger.
Noen av kundene var ikke hyggelige noen ganger.
Men du gjør det fordi du må overleve.
Men Des var vennlig. Veldig vennlig.
Og det er ikke alt.
Forrige uke fikk vi denne tv-en her,
Kostet 360 pund.
Stereo, 200 pund.
Og undulat her oppe, Hamish. Se på Hamish. Uvurderlig.
Han viste meg hagene.
Da vi kom hit, var bakgården som en søppelhaug
med mange gamle komfyrer, dekk og rusk,
og gips og tre, og gudene vet hva annet.
Den var helt full av søppel.
Og vi, den gode, gamle leieren,
som ville forbedre eiendommen,
fikset det opp på tre måneder.
Se på det. Ganske ryddig. Et lite gjerde der.
Masse grønsaker som gror,
hva annet kan jeg si…
Men så hadde han Bacardi på flaske,
og han drakk det mens vi snakket.
Og så…
…la vi oss.
Som jeg higer etter,
er den vakreste skapningen i mitt univers
velstelt, slank, mannlig ungdom.
Synet av ham, i sin uendelige skjønnhet,
sender tankene mine i en hvirvel av rensende spasmer.
Den besatte mann.
Det kraftige suget.
Hjertet som dundrer!
Han vet ikke om fremtiden.
Det må ha vært to timer senere,
jeg åpnet øynene, og det var røyk foran meg,
og han satt over meg.
Jeg bare dyttet ham bakover.
Jeg sa: "Hva skjer? Hva skjedde?"
Og han sa: "Du slo ovnen av veggen."
Jeg hentet vann, helte det over gulvet,
og dro, for jeg var veldig opprørt
for jeg trodde at jeg hadde skadet leiligheten.
Men det ga ikke mening.
Ovnen ville ikke vært på, for det var en varm kveld.
Så forsto jeg at han prøvde å drepe meg den kvelden.
Men jeg kunne ikke snakke med noen. Ingen kunne hjelpe meg.
London var ekstremt homofobisk på den tiden.
Politiet var det.
Pressen var det.
Så jeg forble stille, i et rom,
som jeg var vant til som barn , i mørket.
Stillhet.
I retrospekt kunne jeg vært det første offeret.
Dette var bare begynnelsen for ham.
I London fant politiet som leter etter levninger
i dag det de kaller "en stor mengde menneskebein."
Det var som en kirkegård.
Vi har funnet en stor mengde menneskebein.
Særlig et stykke lårbein
jeg tror er rundt 15 cm.
Det kom flere hele tiden.
Ikke etter tre eller fire timer:
"Å, jeg fant en."
Det var etter noen minutter.
En del her. En del der. Tenner.
Politiet som søker i en hage i Nord-London
tror de kan ha kommet nærmere å identifisere
noen av levningene de har funnet der.
Historien var som en skrekkfilm som kom til virkeligheten.
Men det er også en rar spenning
når noe sånt skjer.
Det er en makabert tiltrekning til slike ting.
Du vil vite mer.
Du vil ikke vite mindre. Du vil vite mer.
Moren min har en helt annen historie.
Politiet har et halvt dusin navn
på mulige ofre…
Det hadde jo vært i nyhetene…
Jeg var selvfølgelig interessert.
Hvem var ikke det?
Det var fælt, jeg tenkte: "Stakkars foreldre."
Og det var det.
Men så banket det på døren,
og politiet sa: " Kan vi komme inn?"
Jeg sa "Hva gjelder det?" Han sa: "Du bør sette deg."
Jeg tenkte: "Gud."
Jeg skjønte det ikke.
Da vi kom inn, viste han meg dette bildet.
Han sa: "Kjenner du denne personen?"
Jeg sa: "Selvfølgelig gjør jeg det."
Det var Graham, mitt livs kjærlighet.
Og så sa han: "Har du hørt om en mann som heter Nilsen?"
Selv da gikk det ikke inn,
for de sa at Nilsen bare plukket opp hjemløse homofile.
Så det roet meg litt at…
Det er ikke han. Han er ikke homofil.
Så spurte de meg om han hadde fått tannbehandling i det siste.
Jeg tenkte:
"Hvorfor spør du om tannleger og tenner og kjever?"
Da forsto jeg.
Graham elsket å kjøpe plater til meg.
Han kjøpte Fat Larry's Band til meg.
Den het "Zoom".
Og hver gang den plata kommer, er jeg tilbake der.
Det var den siste plata han ga meg.
Men vi var ikke en lykkelig familie.
Vi hadde lite som barn. Vi var fattige.
Men vi følte oss som familie, og vi elsket mor,
men minnene er ikke gode.
Det var mest om dop.
Det var 31 oktober,
og Graham lovte meg den morgenen at han ikke skulle ta noe.
Og jeg visste,
da han snakket til meg, at han hadde hatt noe.
Jeg ble veldig sint på ham.
Og gud, jeg sa det verste.
Jeg gjorde det.
Jeg sa: "Om du drar ut for et skudd,
kom aldri tilbake."
Det var det som skjedde.
Han kom aldri tilbake.
Så…
Ja.
Jeg kom hjem…
…fra godtebutikken i gaten,
og da jeg kom nedover, hørte jeg skrik,
og av en eller annen grunn visste jeg at det var mor,
og at det var min mors smerte,
og da vi kom inn,
var moren min på kjøkkenet og gråt.
Faren min ble myrdet,
av Dennis Nilsen.
Journalistene var barbariske.
"De sier alle var hjemløse og homofile."
De var ikke det.
Ikke dra dem over én kam. De var alle individer.
Jeg ringte aviser og kjeftet på dem.
Og så hadde vi pressen ved døra.
Det var forferdelig.
Og en av dem spurte meg, visste jeg alle fakta?
Jeg sa: "Jeg vet det politiet har fortalt."
Han sa: "De sa ikke hva som skjedde?" Jeg sa nei.
Han sa: "Det er ikke noe bra. Skal jeg fortelle deg det?"
Jeg sa: "Ja".
METROPOLITAN POLITI INTERVJULOGG
Det var bare tvang , jeg måtte vite.
NR. 14.
Nilsen var i West End.
JEG KOM RUNDT HJØRNET
TRAFF PÅ EN FYR
Han så Graham prøve å få taxi,
men ingen stoppet for ham,
for han snublet rundt.
FIKK EN TAXI
Og Nilsen tok ham med hjem…
TIL CRANLEY GARDENS
…og gikk bak ham…
FORTSETT
JEG HUSKER AT JEG GIKK FREM
…og kvelte ham.
JEG HUSKER AT HAN VAR DØD
DET MÅ HA VÆRT MEG
Det var hans ord.
Og så satt han ham i en lenestol
i to dager mens han gikk på jobb.
Han kom tilbake og satt ved siden av ham på sofaen,
og de så på tv sammen.
Den tredje kvelden kledde han ham naken,
stilte han opp foran et speil
og holdt ham bakfra,
dekket ham med talkum og onanerte over ham.
Jeg ville bare late som om det ikke skjedde.
Han tok overdose og døde et sted. Nei!
Men du kan ikke skru av hjernen.
Det er umulig.
Hvorfor gjør du noe sånt?
Selv mot et dyr, hvorfor gjøre det?
Tweetles, føler du deg bedre?
Jeg tror han har luftveisinfeksjon.
Ja.
Jeg fikk et brev, i går tror jeg,
fra en reporter som fisket.
"Jeg vet at du skriver selvbiografi…"
Bla, bla.
"Hva sier du i den?"
Bla, bla.
Jeg var en ung journalist.
Jeg var helt grønn.
Og en morgen leste jeg i avisen…
NILSENS BOK AV MORD
…at det var en seriemorder,
drepte 15 mennesker,
som nå skrev sin egen selvbiografi i fengsel,
og jeg ble fascinert.
SIDER AV ONDSKAP
Så jeg begynte å skrive til Nilsen:
"Kjære Mr. Nilsen, jeg tror boken din
vil bli et viktig verk i kriminologi,
og jeg vil skrive om den
for en seriøs britisk avis."
Etter en uke kom dette brevet.
Det første jeg la merke til
var at pennen ble presset hardt mot papiret,
som om historien ble sprengt ut av mannen.
"Kjære Russ, takk for brevet.
Vil du vite hvordan jeg rettferdiggjør boka?
Mitt første instinkt er å sitere gode, gamle Oscar.
''En bok er ikke morals eller umoralsk.
Den er enten godt eller dårlig skrevet.'"
Da jeg fikk deler av selvbiografien,
bokser fulle av kassetter og manuskripter,
ringte jeg redaktøren min i The Sunday Times Magazine
og sa: "Du vil ikke tro hva jeg har."
Det som var av interesse handlet om bestefaren hans.
Langs øyeblikkene i livet mitt
går jeg tilbake til mysteriet om bestefaren min,
Andrew Whyte.
Jeg har sett et bilde av ham som ung…
…tatt da han var offiser, under første verdenskrig.
Jeg lekte med medaljene han fikk
for å tjene sin konge, George V.
Han var så glad i besten.
Jeg kan se for meg de to sammen.
Overalt hvor han dro, tok han Dennis med seg.
Jeg tror det var noe spesielt mellom dem.
Han var en flott mann for meg.
Alt han opplevde i sine 62 år
er for stort for denne korte fortellingen,
men hans påvirkning på meg kan ikke måles.
Bestefar døde plutselig da jeg var fem år gammel.
Han så besten i kisten,
og de religiøse menneskene, de sier aldri at de er døde.
De sa bare: "Han har dratt til et bedre sted."
Han sa: "Han tok alltid med meg overalt.
Kunne jeg ikke bli med til det bedre stedet?"
Han sa at da han så sin bestefars lik,
og hans ideer om kjærlighet og død ble forenet.
DA JEG BLE ELDRE
LETTE JEG ETTER
BESTEFAR
Hans plutselige forsvinning etterlot et vakuum hos meg,
som ble fylt av fantasien min.
For en måte å tilbringe julen på!
Og fordi det er høytid,
bør jeg ta en magisk sigarett.
Mange år senere
gikk Nilsen gjennom en periode hvor han reflekterte over livet sitt.
La oss få litt magi.
Han sa det var fordi han hadde tilgang til marihuana i fengsel.
Å, dæven!
Å, Gud!
Stein som pokker her.
Jeg har keyboardet foran meg.
Foran meg er et lite bærbart keyboard
fra 1980-tallet.
Her i denne praktfulle og vante isolasjonen,
kan jeg bruke lydbørsten
til å male alle fargene i følelsene mine.
Jeg strekker meg mot keyboardet, og hendene skjelver litt.
"Så fulgte en rus på åtte timer.
Jeg ser på det som skjedde , som en film,
med widescreen og full Dolby-lyd,
i levende Technicolor."
"I årevis lå bestefaren min og ulmet, et uoppklart mysterium,
i underbevisstens slør.
Jeg husker vagt pillboxen i betong med smale øyne,
hvor det skjedde merkelige ting mellom bestefar og meg.
Det er en grusom ting å innrømme,
at den eneste fysiske kontakten
jeg hadde i ung alder
var den smertefulle og forvirrende paradoksale omfavnelsen
til en pedofil."
PEDOFIL
Stillhet.
Men det viktigste vendepunktet i livet hans
var da han ble kokk i hæren.
Og det var da Nilsen for første gang hadde sitt eget rom.
Og han ville kle seg naken…
…og spre talkum over kroppen,
og så på seg selv i speilet som om han så et lik.
Den fantasifiguren var min egen nødvendige skapelse.
Jeg er han og han er meg.
Og han hadde fantasiene sine,
tanker om hvordan det skulle bli til virkelighet.
ÅTTE MÅNEDER ETTER ARREST
Dennis Nilsen skal i retten i Old Bailey.
Fire drapsanklager til ble stilt mot ham denne måneden.
Innen rettssaken i Old Bailey
hadde vi identifisert syv ofre.
Vi fant ut at noen av dem var hjemløse.
Noen var homofile, men ikke alle.
De var bare karer uten anker,
men det var én forbindelse.
Nilsen visste at om de forsvant,
ville det ikke bli lagt fort merke til.
Alle ofrene var unge menn.
Martyn Duffey fra Wirral.
Malcolm Barlow fra Rtherham.
Kenneth Ockenden, en 26 år gammel kanadisk student
som besøkte landet for tre år siden.
Og William Sutherland fra Edinburgh…
Jeg kommer ikke over det.
FRANCES SUTHERLAND WILLIAMS MOR
Har du noen advarsel å gi
til foreldrene til unge
som tenkte på å dra til London?
Ikke dra.
Det er et grusomt sted.
Politiet sa at rettssaken startet, og de sa:
"Vi råder deg til å ikke dra,
fordi de vil snakke om Graham,
og de vil ha noen av
verktøyene han brukte der."
Og jeg tenkte "Nei, jeg drar."
Jeg kjente den følelsen av at jeg måtte dra.
På en måte var det… Slik jeg tenkte, da,
at jeg æret Grahams minne.
Og på en måte…
…si farvel til ham.
Og jeg ville ikke…
Jeg ville ikke at de snakket om ham
og det var ingen der på hans side,
så jeg følte det behovet…
Jeg måtte dra,
og det gjorde jeg.
Morgen, mandag 24 oktober.
Jeg er inne i en sikker bil
på vei til rettsbygningen, Old Bailey.
Nå, i dag, er oppgjørets time.
Central Criminal Court er uten tvil
verdens mest berømte domstol.
Det er et teater.
Det er et absurd teaterstykke.
Roller er skrevet.
Skuespillerne klarner halsen for sin oratoriske leveranse.
Jeg husker første gang han gikk opp
stegene i Old Bailey…
…og sto, alle øynene så på han.
Vi forventet at han ville erklære seg skyldig.
Jeg kan se for meg et Panavision-kamera,
på en kran, på vei rundt i retten.
Sa han skyldig, ble det ikke rettssak,
men journalistene ville blitt skuffet,
ingen historie.
Det var det, det er over.
Ved Old Bailey
har tjenestemann Dennis Nilsen erklært seg uskyldig.
USKYLDIG
Jeg kunne ikke tro det. Han var helt rolig.
Jeg tenkte: "Er du menneskelig? Er du det? "
Stillhet i retten!
Stillhet.
Hadde du forsvart en seriemorder før?
Nei.
Og ikke siden.
IVAN LAWRENCE QC FORSVAR
Hvis du utelukker Krays-brødrene.
Når man ser på det fra et vanlig menneskes synspunkt,
var all denne oppførselen galskap.
Det så ikke ut som et argument
at han ikke var forstyrret.
Men hele greia for meg,
var han for gal
for å bli dømt til livstids fengsel for drap?
Det har blitt sagt at hvis han oppførte seg normalt…
Han var tross alt en tjenestemann
som jobbet på arbeidskontoret,
og han var tidligere politi.
Så hvis han var i stand til rasjonell oppførsel,
kan han ikke være gal.
Men loven sier
at du kan oppføre deg normalt
mye av tiden,
og så på denne hendelsen da du drepte noen, var du gal.
Og så ble du normal igjen.
Da er du skyldig i redusert ansvar,
og da er det uaktsomt drap.
Han kan ikke være gal. Han må straffes.
La ham straffes.
Fått ham til å svare for det han har gjort.
"Han er ikke gal," sa påtalemyndigheten,
"og heller ikke psykisk syk.
Han har en unormal hjerne.
Men ansvaret for handlingene hans var ikke vesentlig svekket.
Han visste hva han gjorde."
Nilsen sa til politiet:
"Jeg har tatt med mange til leiligheten,
jeg har ikke drept alle."
Vi trengte å bevise at han handlet med overlegg
og mente å dra til West End for å finne disse ofrene,
noe som fikk oss til å få panikk.
Vi trålte og så etter alle
som hadde møtt ham i en bar og tatt en drink.
"Har du møtt denne fyren? Dro du hjem til ham? "
Men i 1983?
En solid vegg.
Jeg ville ikke stå i det teateret.
Jeg så det sånn. Hele verden ville se det.
Alle måtte ikke vite at jeg var homofil.
Jeg vil ikke det.
Hvorfor må jeg gå gjennom det
på grunn av det andre har gjort? Hvorfor?
Jeg ble advart på forhånd
at advokaten mot deg ville rive deg i filler og avsløre alt om deg.
Så jeg ville ikke involveres mer enn det jeg var.
Da vi fant noen av disse mennene,
fryktet de at folk ville tro at de var homofile.
Det var problemet med at pressen
fokuserte på denne delen av etterforskningen.
Jeg tenker nå på én natt.
I 1982 MØTTE JEG
Jeg møtte en vandrende sjel som meg.
Nilsen hadde snakket om en ung mann som het Carl Stottor,
som faktisk hadde overlevd ham.
Jeg hadde sett navnet Carl Stottor dukke opp i selvbiografien,
så jeg følte det var viktig
at jeg fikk historien til en av Nilsens overlevende.
Vi arrangerte at jeg skulle møte ham i leiligheten hans ved sjøen.
Jeg prøver å finne din rolle i Nilsen-historien.
Hvor mye husker du om natten før hendelsen?
Jeg var alene.
Det var en homsepub,
og han kom bort og spurte om han kunne sette seg.
Han var lett å snakke med,
og vi tok en drosje til Cranley Gardens.
Vi bare pratet. Han helte en drink, en Bacardi,
og vi endte opp med å legge oss.
Men før vi la oss,
sa han: "Vær forsiktig. Du kan bli fanget i soveposen."
-Glidelåsen var ødelagt. -Ja.
Men jeg var trøtt, så vi koste,
og jeg sovnet.
Og plutselig var jeg kald.
Og så innså jeg at jeg var i et bad med kaldt vann.
Jeg prøvde å komme ut, han dyttet meg ned.
Og tre ganger kom jeg opp, og jeg klarte å si:
"Stopp! Vær så snill, ikke mer!"
Og jeg husker at jeg lå der. Jeg kunne ikke kjempe lenger.
Jeg husker jeg pustet i vannet.
Det var som å puste fast luft.
Jeg husket at jeg tenkte: "Du dør.
Og det er slik det føles."
Slutt på kampen.
Vi er moralske skapninger
med driv og samvittighet.
Jeg er både sterk og svak.
Engelsk og demonisk.
Både den kalde hånden som kjøler feberpannen,
og den desperate, rasende hånden rundt halsen.
Bringer av liv og død.
JEG GJENOPPLIVET HAM
Jeg husker at jeg våknet, og smerten,
jeg kunne knapt puste. Det var forferdelig.
Men jeg var forvirret. Jeg kunne ikke huske noe.
Men jeg visste at noen prøvde å drepe meg.
Jeg gikk til politiet.
De trodde meg ikke.
De hørte ikke på meg. Jeg var bare en dum homse,
som lager drama.
Carl gikk til politiet, men ingenting skjedde.
Så fant vi ut at det var rundt fem av dem.
De dro til politiet og leverte klager,
eller prøvde å levere klager, og ble behandlet elendig.
Så ingenting skjedde.
Jeg tenkte: "De har vel rett.
De vet hva de gjør. De kan jobben sin.
Det var meg.
Jeg innbilte meg det."
Nilsen ga dem informasjon som førte til at de fant deg.
Etterforskeren som intervjuet meg sa: "Vi vil bare stille noen spørsmål.
Kjenner du en som heter Dennis Nilsen?"
Jeg sa: "Nei".
Han sa: "Har du vært i Cranley Gardens?"
Jeg sa: "Hvor er det?"
Han sa, "Ok, bare ett spørsmål til,"
og sa "sovepose",
og jeg begynte å skjelve.
Og alt kom tilbake.
Alt sammen.
I detalj.
Det var Nilsen!
Han brukte glidelåsen til å kvele meg.
Men før vi la oss,
sa han "Vær forsiktig. Du kan bli
fanget i soveposen."
Men ved å advare meg hadde han allerede planlagt min død.
Hvis han ikke hadde lykkes, hadde han et alibi.
Han visste hva han gjorde. Han var ikke psykotisk.
Han hadde full kontroll.
Grunnen til at jeg lever
er at Nilsen ikke hadde mer plass under gulvet til kroppen min.
Carl Stottors historie beviste at Nilsen hadde overlegg.
Men de fleste ofrene ville fortelle ting,
men de ville ikke være vitne i retten.
Det ville vært fryktelig
for disse unge mennene å stå frem.
De ville blitt uthengt.
Jeg har vært i retten flere ganger
og sett ofre, vitner, revet i stykker.
Så folk vil ikke sette seg i den situasjonen.
Jeg hatet måten pressen hevdet
at alle Nilsens ofre var hjemløse,
patetiske homofile.
Det var fælt.
Jeg tenkte: "Nei. Jeg har verdi."
Og på én måte må jeg takke Nilsen for det,
for jeg ikke dødd og hatt nær-døden-opplevelsen,
ville jeg ikke visst det.
Det er bare frykten å frykte.
Fjern frykten, og det er ingenting igjen å frykte.
På dag to av Dennis Nilsen-rettssaken
har aktoratet fortsatt å forklare saken.
Carl Stottor fortalte om å legge seg med Nilsen
og våkne midt på natten uten å kunne puste,
med press rundt halsen.
Med en liten, stille stemme sa han til retten
at han hørte Nilsen hviske: "Ikke rør deg."
Jeg beundrer virkelig
hvor modige og sterke de var
som sto frem.
Det jeg tenkte, var:
"Du drukner. Du blir myrdet av denne mannen,
og slik føles det, og du kommer til å dø."
På Old Bailey, har en rekke tidligere partnere av Dennis Nilsen
har snakket om Nilsens påståtte forsøk på å drepe dem.
JEG HAR BESEIRET MIN DRAGE
Jeg husker at jeg tenkte: "Du må komme deg gjennom dette.
Bare overlev det."
Jeg tenkte:
"Jeg gjør det. Jeg takler alt livet gir meg. Kom igjen. "
Så jeg deltok i rettssaken.
Jeg sovnet, og rundt halv tre om morgenen
våknet jeg, og han var ved siden av meg.
Jeg sa "Hva gjør du?" Og han sa "Du veltet ovnen."
Så jeg fant en slags frihet. Jeg kan uttrykke meg litt mer.
Jeg må ikke alltid skjule det jeg føler.
Det er flott.
Først, på Old Bailey,
har juryen trukket seg for å vurdere saken.
Og hvis vi får flere nyheter fra rettssaken,
rapporterer vi dem senere i programmet.
Hvordan kan du uttrykke innholdet i en rettssak?
Ti dager med skravling
som utgir seg for ti dager med relevant bevis.
Da de kom tilbake, hadde de tatt en avgjørelse
alle punktene om drap og to drapsforsøk.
Ti medlemmer var enige,
to var uenige.
Juryens formann svarte at de hadde nådd flertall
for skyldig i alle seks drapsanklagene.
Juryen har funnet
at han var helt ansvarlig for handlingene sine,
og ikke var gal.
RARE HISTORIER FRA NILSEN
Alle involverte i Nilsen-historien
kommer til et punkt
hvor de bestemmer at Nilsen var ond og ikke gal.
Du må bare kjenne ham lenge nok.
Som Trollmannen fra Oz bak gardinen.
Du sitter igjen med denne dritten.
Nilsen kunne male et så levende bilde
av en romantisk utenforstående figur
som gjorde det vanskelig å tro
at han drepte av ren ondskap.
Han trengte å se seg selv på en viss måte.
Og bestefar-historien er mulig,
men det er ingen bevis for det.
Så jeg kan ikke la være å føle
at det er Nilsen som prøver å finne en annen skurk,
utenom seg selv,
for å legge skylden et annet sted.
Ved tetiden i dag
fikk jeg kategorivurderingen, kategori A.
"Oppførselen din i fengsel er akseptabel.
Men rapporter beskriver deg som et kaldt og kalkulerende individ
som har vist liten vilje til å konfrontere
sin dårlige oppførsel.
Det anbefales ingen nedgradering,
nedgradering på grunn av mangel på ekte anger."
Så jeg bestemte meg for
å gi en kort kommentar.
"Denne rapporten er et typisk politisk korrekt,
fordomsfullt angrep man kan forvente fra tjenestemenn
som heller vil fremme monstermyten
enn å gjøre objektive…"
Samfunnet skapte ikke Nilsen. Det er det han vil du skal tro.
Men vi må fortsatt ta ansvar
for å skape det fordomsfulle samfunnet
som gjorde at han kunne drepe om og om igjen.
Det var lett.
Han visste ut fra sine erfaringer og omstendighetene
at ingen brydde seg.
Jeg sverger, i Cranley Gardens,
hvis likene ikke hadde satt seg fast i avløpet
og påvirket menneskene som bodde under ham,
ville han ha drept i flere år til.
Han ble bare stoppet
fordi det han gjorde påvirket noen andre.
Ingenting med ofrene å gjøre.
BARE ÅTTE AV NILSENS OFRE BLE IDENTIFISERT AV POLITIET
Shane kom inn og sa det.
Jeg lå i senga. Han sa: "Nilsens er død."
Og jeg sa: "Ikke lyv." Han sa: "Jo. Han er død. "
Og jeg nevnte det aldri igjen,
for det betydde ingenting.
Og avisene igjen, du vet:
"Hva tenker du nå som han er død?"
Jeg sa: "Ingenting. Jeg tenker ikke på ham.
Selv død, får han ikke gjøre meg til et offer."
Skjønner du?
Men jeg håper han ikke møter Graham,
fordi Graham er edru.
Tekst: Tori Lau