Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Egy, kettő, három, négy, öt, hat, hét, nyolc, kilenc, tíz.
Azt hiszem, van valami gond ezzel a magnóval.
A hang ugrál a hangszórók között.
Mindegy, mehet élesben a felvétel!
A nevem Dennis Nilsen.
BÖRTÖNBEN KÉSZÜLT HANGFELVÉTEL
A társaim, ahogy hallják,
egy fészkelő hullámospapagáj-pár, Hamish és Tweetles.
Hamish jó fiú.
Itt ülök,
és egy sodort Scaferlati cigarettát szívok.
Na szép.
Ennyit az egészségről.
De valamiben meg kell halnunk, nem igaz?
A NETFLIX DOKUMENTUMFILMJE
Ma reggel egy barátságos börtönőr kölcsönadta nekem a News of the World-jét,
ami egy hírlapnak álcázott szórakoztató firkálmány,
és felhívta a figyelmemet a 21. oldalra.
„Dennis Nilsen beteges gúnyt űz bűneiből azzal,
hogy a cellájában kiragasztotta
A bárányok hallgatnak sztárja, Hannibal Lecter poszterét.”
„És azt hiszi, egy nap
szörnyű tetteit egy film halhatatlanná teszi.”
Ennyi a sztori.
Micsoda baromság!
Jó estét!
Megkezdődött a Scotland Yard történetének legnagyobb gyilkossági nyomozása…
A HORROR HÁZA
…miután holttesteket találtak Londonban.
A következő pár órában
megpróbáljuk felderíteni a bűncselekmény nagyságrendjét.
Nos,
mennyi a cikk igazságtartalma?
Igen, az biztos, hogy elítéltek gyilkosságért,
de ettől eltekintve a legtöbb dolog csak kitaláció.
Az ügyészség gyilkossági mintázatról beszél.
A központi büntetőbíróság karzata mindennap tele volt.
Akik borzalmakra számítottak, nem csalódtak.
Remek. „Des Nilsen, a szörnyeteg.”
„Á, Nilsen!” Hacsak megemlíted a nevet,
az embereknek már véleménye van.
Dennis Nilsen, aki „az évszázad gyilkosának” nevezte magát…
Még mindig a közkedvelt fiktív rém
figuráját próbálják eladni a közvéleménynek.
A filmes szörny alakját.
Nilsen most ki akarja adni önéletrajzát
a börtön rácsai mögül.
…egy felfoghatatlan történet.
Rendben, akkor induljunk!
London, 1983.
Jó napot kívánok! Finom szólva hűvös az idő.
És a következő napokban nem is lesz melegebb,
mert velünk marad ez az északi-északkeleti…
Határozottan emlékszem a napra,
mert hideg, cudar idő volt odakint…
és az irodámban ültem,
amikor egy kollégám mondta,
hogy Cranley Gardensbe hívták,
ahol feltételezetten emberi maradványokat húztak ki egy aknából.
CRANLEY GARDENS, ÉSZAK-LONDON
Amikor odaértünk, a lakók egy akna körül álltak.
A vécék eldugultak,
és egy szerelőt hívtak, hogy tisztítsa ki a csatornákat.
Hatalmas mennyiségű húst és csontot talált odalenn.
Az ismereteim hiányosak,
de erősen gyanítják,
hogy nem állati eredetű maradványok voltak.
Érdeklődött valaki különösebben az iránt, amit talált?
Igen, azt hiszem a legfelső emeleten lakó fickó.
A lakók mondták,
hogy előző éjjel éjfél körül
kaparászást hallottak odakint.
Amikor kinyitották a bejárati ajtót,
A felső szinten lakó férfit látták.
Egy szál atlétában volt.
Tegyük hozzá: februárban, dermesztő hidegben.
Kérdezték, jól van-e.
Azt mondta: „Igen. Csak pisiltem.”
Tovább nyomoztam Cranley Gardensben,
és kiderítettem, hogy a helyi Jobcentre-ben dolgozik.
És általában délután fél ötkor
ért haza a munkából.
Aztán kiderült, hogy a lefolyókban talált csontdarabok
emberi eredetűek.
A kórboncnok azt mondta,
hogy a vizsgált húsdarabon szorításnyomok voltak.
És lám,
egy férfit láttunk közeledni az úton.
Ó, közeleg az idő
Közel már az idő
Nagyon nyugodt volt.
Amikor megérkeztem Cranley Gardensbe,
a rendőrség még nem tudta, mitévő legyen.
DES NILSEN
Tétován tapogatóztak abban a reményben, hogy esetleg információt szereznek
az emberi húsból vett mintákról, amit a ház csatornáiban…
…találtak.
Nilsen azt mondta:
„Nagyon furcsa, hogy a rendőrök a csatornákról akarnak beszélni.”
De beengedett minket a házba…
és felmentünk a tetőtéri lakásba.
Amint kinyitotta az ajtót,
megcsapta az orrunkat a bűz.
Ismertem ezt a szörnyű szagot.
Szóval azt mondtuk neki:
„Ne szórakozz! Hol a test többi része?”
Rám nézett,
és a szekrényre mutatott.
Amikor kinyitottam,
két óriási, fekete szemeteszsákot láttam.
Elkaptam a csuklóját, és azt mondtuk,
hogy letartóztatjuk gyilkosság gyanújával.
A rendőrségre menet
mellette ültem,
de valami nem hagyott nyugodni.
Az a két szemeteszsák hatalmas volt.
A rendőrségre menet az autóban megkérdezték tőlem:
„Egy vagy két testről van itt szó?”
Azonnal rávágtam:
„15-ről vagy 16-ról.”
Felállt a szőr a hátamon.
Láttam, hogy a főnyomozó
rám nézett a tükörből.
Szólnom kellett, hogy figyeljen oda,
mert át-átcsúszott az út túloldalára.
És akkor bevillant. „Van egy sorozatgyilkosunk.”
HORNSEY RENDŐRSÉG
Végigsétálok a kísérőmmel egy hosszú folyosón,
és a sor végén az első cellában helyeznek el.
Ebben az ósdi szobában fogok lakni,
ahol csak egy pad és egy kis kopott, sámli méretű asztalka van.
Leülök hát, rágyújtok, és tartok egy kis pihenőt.
Nem tudtuk biztosan,
hogy igaz volt-e, amit Nilsen mondott.
Szóval 15 vagy 16 ember?
De csak 48 órán át tarthatunk őrizetben,
tovább nem.
Mindent ki kellett szednünk a fickóból.
RENDŐRSÉG KIHALLGATÁSI JEGYZŐKÖNYV
ALANY:
Nem akartunk akkora nyomást gyakorolni rá,
hogy ne akarjon beszélni.
FELTESZEK NÉHÁNY KÉRDÉST
KÉSZEN ÁLL ARRA, HOGY VÁLASZOLJON?
Tartottam a hosszadalmas kihallgatástól, ezért
megleptem a Bűnügyi Vizsgálati Osztályt,
és közöltem: mindent elmondok.
Nilsennek be nem állt a szája.
Pontról pontra elmesélte, hogy mi történt.
HOL TALÁLKOZOTT EZEKKEL AZ EMBEREKKEL?
Bement egy kocsmába…
ITTAM
…szóba elegyedett valakivel,
…és a lakására vitte őket.
Ittak, zenét hallgattak.
Másnap reggel Nilsen felébredt,
és egy holttest volt mellette.
A NYAKA KÖRÜL NYAKKENDŐ
CSAK ÜLTEM OTT MEGDÖBBENTEN
RÉMÜLTEN
Mikor megszorongattuk, azt mondta…
…nem emlékszik rá, mi történt.
HA BEBASZOL, NEM EMLÉKSZEL
A gyilkossági ügyekben általában van egy áldozat,
és a gyilkost keresik.
Ebben az esetben volt egy gyilkosunk…
AZ ELSŐ
…de nem tudtuk, kik az áldozatok.
ELFELEJTETTEM A NEVÉT
A MÁSODIK
SOSEM TUDTAM A NEVÉT
Visszafelé kellett haladnunk,
hogy megtaláljuk őket.
FRISSÍTSÜK FEL A MEMÓRIÁJÁT!
Nem volt kérdés, amire ne válaszoltam volna.
A NEGYEDIK?
173 CM MAGAS
HULLÁMOS HAJÚ, TETOVÁLT
Apró részletekbe is belementem.
HETEDIK: KB. 175 CM, ÍR AKCENTUS
Egy biztos…
A TIZEDIK: SÁPADT, VISSZAHÚZÓDÓ, SOVÁNY
…nincs még egy olyan brit gyilkos…
A TIZENKETTEDIK?
…aki valaha ilyen nyíltan…
BARNA HAJÚ, 25-30 ÉVES
TURKÁLÓS RUHÁK
…beszélt volna a bűntetteiről, mint én.
TIZENHÁRMAS: 27-28 ÉVES
EXTESTŐR, DOHÁNYOS
MIT SZÍVOTT?
AZ ENYÉMET
Hiányos információkat adott, de főleg fiatal férfiak voltak.
Azt gondoltam:
ha igaz, amit Nilsen mond,
hogyan gyilkolhattak meg 15 embert
észrevétlenül egy olyan helyen, mint London?
A rendőrség mindent tudott ahhoz, hogy vádat emeljenek ellenem.
Ezáltal az eset a bíróság előtt lévő ügyek védelmét élvezhette volna,
kívül kerülve a szenzációéhes média hatáskörén.
Érezték, hogy egész karrierjük legnagyobb ügyéről van szó,
s hogy jobb helyre kerüljenek a szakmai nyilvánosság reflektorfényében,
gondoskodtak arról, hogy az egész nemzet már a reggelizőasztal mellett tudjon róla.
Épp az irodában voltam,
és a hírszerkesztőség odahívott,
és átadott egy papírt,
ami szerint a Dyno-Rod vízvezeték-szerelője…
ÚJSÁGÍRÓ
emberi húsdarabokat talált egy csatornában.
Felhívtam a Scotland Yardot, de nem tudtak semmit.
Azért megírtam a sztorit.
De ellenállást tapasztaltam,
mert akkoriban nem illett reggeli közben
felzaklatni az embereket.
És nem volt kétséges,
hogy Cattran felfedezéséről olvasva
az emberek öklendeztek volna a kukoricapehelyük felett.
Szóval nem tudtam, hogy felhasználják-e a sztorimat.
1983. FEBRUÁR 10., CSÜTÖRTÖK
Azt mondták, gyilkossági ügyben nyomoztak…
…Cranley Gardensben,
és menjek oda, amint tudok.
Nos, nem voltam túl lelkes.
„Ez egy elég hétköznapi történet.” – gondoltam.
„Kis szerencsével elcsípek valamit, ami bekerül a Six O'Clock Newsba,
aztán elfelejtik.”
Általában, amikor ilyen helyszínre ér az ember,
az utat már lezárták kordonnal. Nem csak a házat.
Ennek itt nyoma sem volt. A küszöbön álltunk.
De meginterjúvoltunk pár embert, akinek feltűnt Nilsen.
Látták őt néha. Úgy vélték, kicsit fura és csendes.
Látta ezt a férfit ezen a környéken?
Láttam, ahogy a kutyáját sétáltatja. Odaköszöntem neki.
Aztán fél órával később megtudtuk,
hogy ez a gyilkos nem csak egy embert ölt meg.
Hanem 15-öt vagy 16-ot.
Micsoda?
Ez valahol ez szörnyen hangzik,
de akkor nagy adrenalinlökést éreztem.
Tudja, be kell vallanom,
teljesen megbabonázott az ügy.
Cranley Gardensben egyelőre
kevesen látják még át az ügy súlyosságát.
Ami eleinte egyszerű vizsgálatnak tűnt, néhány órán belül
Nagy-Britannia valaha folytatott egyik legnagyobb
tömeggyilkossági nyomozásává vált.
A hírszerkesztők faggattak:
„Mit tud még? Tudna még valamit mondani?”
Senki nem ismerte a közzétett részleteket, csak a rendőrök és én.
Mivel én nem nyilatkozhattam, nem szivárogtattam semmit a sajtónak.
A rendőrségtől származott az összes információ,
ami a következő napokban a főcímekben megjelent.
Aztán megtudtuk, hogy ez a férfi
ügyvezetőként dolgozik egy Jobcentre-ben,
ahol emberekkel beszélget.
Az elmúlt hat hónapban a Munkaerő-szolgáltatási Bizottságnál
dolgozott, kollégái Des néven ismerték.
Azt gondoltam,
hogy a fickó egy pszichopata.
Hagyták, hogy a közvéleményben teljesen előítéletes kép alakuljon ki,
mielőtt bármilyen bűntettel vádoltak volna,
a média pedig ezt maximálisan kiaknázta.
Így egy szörnyeteg képe terjedt el
villámsebesen,
ami felcsigázta a közvélemény jövedelmező fantáziáját.
TIZENHAT GYILKOSSÁG, KÉT LEVÁGOTT FEJ
Újságíróként semmi sem sokkolja vagy lepi meg igazán az embert.
Emberként azonban igen.
Amikor megtudtam, hogy 15 vagy 16 embert ölt meg négy év alatt,
Azt gondoltam: „Négy évig ment ez
egy elvileg civilizált országban,
és senki sem tudta?”
Arról tanakodtunk,
hogy a gyilkosok legfőbb gondja
a test eltüntetése.
Mit csinált Nilsen 15 vagy 16 testtel?
Cranley Gardensben csak három test maradványait találtuk meg.
Megkérdeztem,
hogy hol ölte meg a többieket.
Az emlékeim azt súgták,
hogy hármat Cranley Gardensben öltem meg,
a többit pedig
a Melrose sugárút 195. szám alatt.
MELROSE SUGÁRÚT
Ami csak pár mérföldre van Cranley Gardenstől.
Elképesztően hideg volt.
Dermesztő.
Felhívtuk a főnyomozót
aki azt mondta: „Mindenki jöjjön be!
Elmegyünk a Melrose sugárútra.
Ott kapunk fejtágítást.”
Persze nem tudtuk, mibe sétálunk.
RENDŐRTISZT
Semmi felkészítés. Elsők voltunk.
Szóval odamentünk.
De mikor odaértünk a Melrose sugárútra,
a bűntettet vizsgáló rendőrök azt mondták:
„Értesültünk róla,
hogy Dennis Nilsen a Melrose sugárúton lakott,
és hogy beismerte, hogy meggyilkolt jó pár embert,
akik a kertben vannak eltemetve.”
Döbbent csend volt.
Mindenki kapott egy zöld overallt.
„Tessék, Karen. Vedd fel az overallod!
Itt egy villa, kezdj ásni!”
Pár perccel ezelőtt
egy rendőrségi furgon állt meg a ház előtt,
és egy féltucatnyi tisztből álló,
lapátokkal, szitákkal és más ásóeszközökkel felszerelt osztag
sietett az oldalsó átjárón át a hátsó kertbe.
„Csak alaposan!”
„Vajon hazudik? – gondoltam. – Vagy igazat mond?”
Lehetséges volt, hogy képzeleg.
Nilsen mesélt a Melrose sugárúton lévő
holttestek elhelyezéséről.
A holttesteket a padlódeszkák alá rejtettem…
de ott volt a szag,
a férgek, a rothadás.
Egy idő után nem maradt hely a padló alatt.
Nagyon sok test volt ott.
Muszáj volt kitalálnia valamit.
Beszéltem egy szomszéddal, aki azt mondta, emlékszik,
hogy Nilsen máglyákat gyújtott.
Főleg esténként láttam,
mert este dolgoztam.
Hát… ennyi.
- Azt hitte, szemetet égetett? - Igen.
…lehet, hogy a testeket az eltemetésük előtt elégették a kertben?
Elképzelhető.
Tettének híre eljutott hozzánk.
A hátsó kertben elégette őket,
és amikor hamuvá porladtak,
szétszórta őket a kertben, és elásta őket.
Rendszeresen raktak tüzet abban a kertben.
Nem tudom, tett-e panaszt valaha bárki is.
Az egész területet körbekordonozták,
és az újságírókat elzavarták a helyszínről.
Álljon hátrébb!
Elgémberedtünk a munkában, mert a talaj fagyott volt.
Azt mondtam: „Sosem végzünk.”
Úgy éreztük, egy év lesz, mire felássuk a helyet.
Késő délután
a komor és kissé csüggedt csapat összepakolt és elment,
és a fejüket csóválták a kérdésre, hogy jutottak-e valamire.
Aztán elgondolkoztunk,
hogy miért nem voltak olyan bejelentések, miszerint
„eltűnt a fiam” vagy „eltűnt az apám”.
Nem volt ilyen.
Mintha nem számítottak volna.
Kik voltak ezek a férfiak?
Lehetetlen feladatnak tűnt.
NILSEN: ÁTNÉZTÉK A LAKÁS TÖBBI RÉSZÉT?
De Nilsen azt mondta, hogy Cranley Gardensben keressünk
egy teásdobozt.
MIÉRT?
És ott még több testrészt találtunk,
amiket a halottasházba vittünk.
Az egyik maradvány, amit a lakásból elhoztak,
egy kar volt egy kézzel.
Levettük a kéz ujjlenyomatát,
és teljesen elámultunk, mert…
találtunk egyezést.
A minta egy Stephen Sinclair nevű fiatalemberé volt.
Különböző kisebb bűncselekmények
elkövetése miatt
volt a rendőrségi nyilvántartásban,
de sosem jelentették az eltűnését.
Mindent megtettünk, hogy kapcsolatba lépjünk a családjával.
PERTH, SKÓCIA
Egyik este beszélgettünk, és azt mondta,
szeretne Londonba menni…
hogy Londonba fog menni.
A férjem azt mondta: „Bolond vagy, Stephen,
nem a magadfajta srácoknak való hely az.”
Erre ő: „De megyek.”
Sinclair afféle csavargó volt,
aki Skóciából jött,
és London teljesen beszippantotta.
HORNSEY RENDŐRSÉG
ELMONDANÁ, HOGY TALÁLKOZOTT SINCLAIRREL?
NILSEN: ITTUNK ÉS BESZÉLGETTÜNK
AZT MONDTA: „EGÉSZ NAP NEM ETTEM”
Lassan kezdett
körvonalazódni, hogy az áldozatok többsége…
SÁPADT, VISSZAHÚZÓDÓ
…fiatal hajléktalan, vagy…
KOPOTT RUHÁK
…lecsúszott ember volt.
ZORD KÜLSŐ
SOVÁNY
ÉHEZŐ
Ebből a rétegből kerültek ki.
Ismerni kell az akkori Nagy-Britanniát.
TÜNTETÉS A MUNKÁÉRT 1981 MÁJUS
Országszerte magas volt a munkanélküliség.
A magas munkanélküliség következménye,
hogy az emberek Londonba özönlenek.
Azt hiszik, az utcákat arany borítja.
Ez közel sincs így,
és a szerencse forgandó.
MAI ÁLLÁSAJÁNLATOK
Nilsen körözött a porszívójával,
és felszippantotta áldozatait.
Ezeket a sebezhető fiatal férfiakat.
Az áldozatokat elsősorban
a lecsúszott londoni fiatalok közt keresték.
A rendőrség szerint az áldozatok 21 év alatti csellengő férfiak voltak,
akiket csábított az étel és az éjszakai szállás ígérete.
Hagyjuk most az önéletrajzot!
Ideje ebédelni.
Excusez-moi.
Üdv újra itt! Meghoztam az ebédemet.
Valami curryféleség.
Elég elfuseráltak ezek a szakácsok.
Úgy tűnik, a currybe szóját tettek,
ami afféle… texturizált fehérje, gyakorlatilag műhús.
Rálocsolok egy kis nyugat-indiai szószt,
attól talán lesz valami íze.
Nézzük csak!
Nem is rossz. Ez meglepő.
Biztos a nyugat-indiai szósztól. Az adott neki némi ízt.
Hol is tartottam? Igen.
Ezerkilencszáznyolcvanhárom.
48 ÓRÁVAL A LETARTÓZTATÁS UTÁN
Jó estét!
Egy 37 éves köztisztviselőt őrizetbe vettek
egy 20 éves férfi meggyilkolásának vádjával,
akinek a maradványai pár napja egy londoni házból kerültek elő.
Dennis Andrew Nilsen holnap jelenik meg a bíróságon.
Egy biztonsági furgonban nyomorgok,
útban a bíróság felé.
Ez lesz az első nap, melyen megmérettetek embertársaim előtt.
Tudtuk a férfi nevét,
de azelőtt sosem láttuk. Nem tudtuk, hogy néz ki.
Egy nagy darab fickót vártunk.
Jó kiállásút.
Kvázi nehézsúlyú bokszolóra számítottunk.
A sajtósok tolongtak,
hogy megkaparinthassák a szörnyeteg első arcképét.
Azt mondtam a fotósnak:
„Lepedő lesz a fején.
Nem fogjuk látni.”
CSAK A BŰNÖS REJTI EL AZ ARCÁT
De nem volt lepedő a fején.
Ember vagyok,
nem szörnyeteg.
Ugye, milyen kínos?
Szörnyű ezt így kimondani,
de amit éreztem, az szinte
csalódottság volt.
Tényleg ez a férfi az?
Egyszerűen nem fért bele a tömeggyilkos skatulyájába.
Hogy tehetett ilyesmit ez az ember?
Ez a hétköznapi kinézetű fickó, aki mellett elsétálsz az utcán,
mert észre sem veszed.
A furgon a Hornsey Rendőrségre tart,
ahol a nyomozás folytatódik majd.
Persze tudni akartunk egy s mást Nilsen neveltetéséről.
Célszerű volt erről a saját családját megkérdezni.
TELEFONKÖNYV ABERDEEN ÉS ÉSZAKKELET-SKÓCIA 1982
Tudtuk, hogy Aberdeenshire-ből jött.
Fellapoztam a helyi telefonkönyvet,
melyben a Nilsen név csak egyszer szerepelt.
Felhívtam az anyját, és azt mondtam:
„Gondolom tudja, hogy beszélnünk kell.”
Azt mondta: „Ha lehet, ne ma. Nincs kedvem hozzá.”
Azt mondtam: „Épp Aberdeenshire-ben vagyok.
Kár lenne elszalasztani az alkalmat.”
Azt mondta: „Rendben.”
A ház előtt kis tábla hirdette,
hogy a kert a környék legszebbje.
A ház belseje makulátlanul tiszta volt.
Egyetlen porszem sem volt sehol.
Az asszony a konyhából
behozott egy ezüsttálcát. Házi süteményt volt rajta.
ANYA
Azt kérdeztem:
„Nos, hogy érezte magát…
hogy érezte magát, amikor megtudta…”
Azt válaszolta:
Próbáltam rájönni, hogy mi romolhatott el.
Úgy értem…
a londoni emberek, a munkatársai miért nem vettek észre rajta semmit?
Kellett lennie valami előzménynek.
Ha itthon lett volna, észrevettem volna, hogy valami nincs rendben.
Mert általában,
ha az ember együtt él valakivel, látja,
ha a másikat nyomasztja valami.
Mert ez biztosan nem az a Dennis volt,
akit én ismertem.
A SZOKÁSOS KETTŐS JÁTSZMA
Ó, szegény én!
Csendes fiú volt.
Fiatal korában semmi rendkívüli nem volt benne,
egy átlagos, csendes fiú volt.
Zaklatott, visszahúzódó fiú voltam,
amit senki nem vett észre.
Tisztán emlékszem…
mintha filmkockák peregnének a szemem előtt.
Egy kis, törékeny fiút látok.
Erőtlen újoncként áll szemben az őt szorongató
hatalmas erőkkel.
Úgy éreztem, valahogy más vagyok.
Talán a szegénység, a soványság és a kopott ruhák
mérték az első meghatározó csapást
az ébredező önbecsülésemre.
A másik csapás az lehetett, hogy nem volt apám, akire büszke legyek.
ROHADÉK
A CSALÁD SZÉGYENE
NINCSENEK RÓLAM FÉNYKÉPEK
Az apja sosem törődött igazán a családdal. Nem olyan ember volt.
Egyedül neveltem fel őket.
Anyám és énköztem óriási szakadék tátongott.
EGY ÉRZELMI JÉGCSAP VOLT
Odaadó voltam, megtettem minden tőlem telhetőt.
Ugyanúgy neveltem fel, mint a testvéreit.
Aljas…
hazugság.
HAZUGSÁG
Nyolc-kilenc éves koromban
legyintett meg először a szerelem szele.
Egy fiú iránt éreztem, akivel azelőtt sosem beszéltem.
A róla alkotott fantáziaképeim teljesen betöltötték a tudatomat.
Különös, bizsergető és ellenállhatatlan érzés volt,
de a társadalom és az egyház szigorú erkölcsi elvei
olyan súllyal nehezedtek rám, hogy belső örömömet és vágyamat
el kellett rejtenem a világ elől.
Az egymást szerető férfiakat
nem csak kiközösítik és megvetik, de üldözik és be is börtönzik őket.
Az egymással táncoló férfiak
sokakat taszítanak.
A legtöbb homoszexuálisnak titkos, sötét életet kell élnie.
KÍVÜLÁLLÓNAK, IDEGENNEK, ALSÓBBRENDŰNEK, SZÉGYENTELJESNEK ÉREZTEM MAGAM
Fájt rádöbbenni,
hogy az ember öröklött személyiségét
szörnyűnek és utálatosnak tarthatják.
Ott álltam, még a második évtizedem küszöbén,
és bűnöző voltam:
egy kívülálló, egy förtelem,
akit elítéltek és megbüntettek
azért a bűnért, amit a természet követett el.
Arra kényszerítettek, hogy tartsam magamban
a valódi énemet.
HORNSEY RENDŐRSÉG
A kihallgatók örömmel hagyták, hogy Nilsen elmondja a történetét,
nem kellett noszogatniuk,
mert dőlt belőle a szó.
MIÉRT VITTE A LAKÁSÁRA EZEKET A FÉRFIAKAT?
EGY ITALRA VÁGYTAK ELVESZETTEK VOLTAK
Gondoltam: „Leülök Nilsennel.”
Tudni akartam, emlékszik-e valami különösre
a kocsmákkal kapcsolatban, ahol pár áldozatát találta.
Azt mondta, jó pár hely
melegbár volt…
AZ ARANY OROSZLÁN
A SALISBURY PH
A WEST END KÖRNYÉKE
…a londoni West Enden.
ÖN HOMOSZEXUÁLIS?
Persze, hogy az vagyok,
de magamban tartom.
Az utolsó dolog, amit bárki beismerne, az, hogy meleg.
Így hát csapatommal a Londoni West End környékére koncentráltunk.
Rájöttünk, hogy melegbárokban szed fel férfiakat,
és ha van valami kézzelfogható címke,
a „meleg gyilkos”, az rögzül a köztudatban.
Igaz vagy sem,
bármi legyen a valóság, megragad a fejekben.
Exkluzív!
Dennis, a komisz, a meleg mészáros.
Ó, igen!
WIMBLEDONI MELEGKLUB
Noha 1983-ban
a 21 évnél idősebb, beleegyezésüket adó felnőttek nem voltak büntethetőek,
a melegeket még kiközösítették.
A brit társadalomban elterjedt volt az intézményesített homofóbia,
többek között a sajtó és a rendőrség köreiben.
Mint kiderült, Nilsen nagyon is jól tudta,
hogy ez a helyzet.
Emlékszem, leültünk teázni
a Scotland Yard sajtóirodájának munkatársával,
aki azt mondta: „Lenyűgöző sztori,
és ami a legjobb, hogy ő egy közülünk.”
A fickó exrendőr!
Mikor rájöttünk, hogy rendőr volt…
Nos, azt gondoltam: „Akkor ezért úszta meg ilyen sokáig.
Rendőr. Egy lépéssel előttünk jár.”
Két egyenruhás rendőrt ismertem, akik vele dolgoztak.
A vizsgálatot folytató detektív főfelügyelő
behívatott az irodájába,
mert azt akarta, hogy meséljek neki…
DETEKTÍV ŐRMESTER
Dennis barátomról.
Olyan ember volt, aki, ha beszéltél hozzá, lehajtotta a fejét.
Kerülte a szemkontaktust.
Igazi magányos farkas volt.
NÉPSZERŰ VOLTAM
Egyenruhát viselt,
de nem voltak eredményei.
Kétlem, hogy érdekelte a munka.
FELMONDTAM
Elment, mielőtt kirúgták volna.
TOMBOLT A HOMOFÓBIA
Szerintem senki nem csodálkozott.
MEGKÉRTEK, HOGY GONDOLJAM ÁT
Nem volt búcsúbuli.
Aztán pár évvel később,
még mielőtt gyilkolt volna,
kaptunk egy hívást, és kirendeltek egy címre
egy súlyos testi sértés ügyében.
Észrevettem, hogy a lakásban a falakat feketere festették,
ami, mondhatni, nem az én színem volt.
A nappali ablaka be volt törve,
és mindent vér borított.
Korábban egy fiatalkorút vittek a helyszínről
a kórházba.
Sápadt, csontsovány kölyök volt.
És ha jól emlékszem, több mint száz öltést kapott.
Egy kocsmában szedte fel korábban
egy zord, skót akcentusú férfi,
majd felvitte a lakásra…
kellően ittas állapotban,
és amikor felébredt,
rádöbbent, hogy teljesen meztelen,
és ez a férfi közeledett hozzá.
Így hát az „üss vagy fuss” szellemében
egyszerűen kivetette magát az ablakon.
Szóval visszamentem a rendőrségre, ahol egy skót férfit tartottak fogva,
aki a barátom…
Dennis volt.
Megkérdeztem:
„Miért ugrott ki az ablakon ez a srác?”
Azt válaszolta:
„Nem tudom, miért tette.
Ha van bizonyíték, emelhetsz vádat.
De ha nincs, engedj el!”
Ez rá vallott.
Ismerte a törvényt.
Aztán kiderült, hogy a fiatalkorút eltűnt személyként jegyezték.
Beszéltünk a szüleivel,
de az apja azt mondta:
„Nem engedem bíróság elé.”
Emlékszem, azt mondtam az apjának:
„Ugye tudja, mi lesz,
ha nem emel vádat? Valaki mással is meg fogja ezt tenni.”
De ragaszkodtak a döntéshez.
Dühös voltam.
Csak annyit mondtam Dennisnek:
„Fogalmad sincs róla, milyen szerencsés vagy.”
Mert börtönbe került volna.
Súlyos, szándékos testi sértésért
potenciálisan életfogytiglan jár.
Miután beszéltünk egy gyanúsítottal,
ki kellett töltenünk egy személyi adatlapot,
és a lap tetejére azt írtam:
„Szerintem ez az ember veszélyes pszichopata.”
Mindig azon tűnődöm, mi lett volna, ha azt mondják:
„Vádat emelünk”.
Hányan élnének még ma?
De ott volt a szégyen.
Szégyellték az ügyet.
„Hazavisszük a fiunkat – mondták –,
és elfelejtjük az egészet.”
Biztos azt hitte, ő a világ legszerencsésebb embere.
És ezt sosem felejtette el.
KÉT HÉTTEL A LETARTÓZTATÁS UTÁN
A West End pezsgett az élettől.
Csupa sürgés-forgás, rengeteg ember,
könnyű volt itt eltűnni.
Milliomosoktól a koldusokig mindenki megfordult itt.
De az egyik tiszt a csapatból odajött, és azt mondta:
„Beszéltem néhány emberrel a kocsmában.”
Egy John nevű fickót említettek, akinek Testőr volt a beceneve.
A TIZENHARMADIK
Nilsen korábban mesélt nekünk egy John nevű fickóról…
JOHNNAK HÍVTÁK
…aki olyan gyapjúsapkát hordott, mint egy testőrkucsma.
HOGYAN TALÁLKOZOTT VELE?
Kiderült, hogy Testőr Johnt
a környéken férfiprostituáltként ismerték.
Akkor hallottam először a „bérfiú” kifejezést.
Az éj leszállt, eljött a vad tánc órája.
A nászi lakoma előestéje ez,
melynek bősége minden éhséget csillapít.
Elvegyülök a tánc forgatagában,
hogy csitítsam éhségemet.
Remek játszótér volt, nemde?
Nilsen itt bármit megkaphatott.
Egyszerű húspiac volt.
Elmentünk a West End-i kapitányságára.
Volt egy lista a bérfiúkról. Több százan voltak.
Testőr Johnt egy John Howlett nevű férfiként azonosítottuk,
és beszéltem az anyjával.
Howlett saját elhatározásból ment el.
Drogozni kezdett, és egy idő után
halottnak tekintették.
Nilsen nyilván tudta,
hogy ha egy fiatal bérfiú eltűnik,
általában csak felszívódik a londoni éterben.
MELROSE SUGÁRÚT
Egyre könnyebb volt felásni azt a kis kertet,
és nyilvánvalóvá vált, hogy nem hazudik.
Több tucatnyi apró csontot találtunk.
De egyik sem volt olyan sértetlen,
hogy azonosításra használhattuk volna.
Arra gondoltam, talán sosem derítjük ki,
kik voltak ők.
Arra gondoltam: „Vajon hogy juthattak ide?
Milyen utat járhattak be,
hogy itt végezték?”
A rendőrség megkeresett.
Des lakásban megtalálták a társadalombiztosítási kártyámat.
Gondolom, a rendőrség eleinte gyanakodott rám,
a kilétemet latolgatta,
és hogy miért nem nyírt ki.
ÖT ÉVVEL A LETARTÓZTATÁS ELŐTT
Meleg éjszaka volt.
Épp nyerőgépeztem,
és a hátam mögött egy fickó figyelt engem.
Láttam, ahogy a gép visszatükrözte.
Azt mondta: „Azzal nem nyersz sokat.”
Mire én: „Nem mondod!”
Azt mondta: „Most nyert valaki.”
Aztán azt kérdezte: „Hazajössz velem?”
Elmentünk a Melrose sugárútra,
és klasszikus zenét tett fel.
Ki ez az ember?
Birka a csordában.
Egy szellem a társadalomban.
Hogyan lett az, aki?
Ki és mi juttatta formálta a sorsát?
Megkérdezte, honnan jöttem.
A családomról kérdezett, és elég gondoskodónak tűnt,
ami imponált.
Azt gondoltam: „Oké, kedvellek téged.”
Sosem mondtam ki. De azt gondoltam, kedvelem.
Mondtam, hogy Exeterből jöttem, London mellől.
Amikor fiatalabb voltam, néhányan tudták, hogy meleg vagyok,
de azt gondolták, majd kinövöm.
A srácok szórakoztak rajtam,
úgyhogy elbújtam a szobámban.
Csak sötétben akartam lenni.
Tizennégy voltam, mikor leléptem.
Talán ha tíz font volt nálam,
vagy valami ilyesmi,
de ez elég volt ahhoz, hogy eljussak Londonba.
Azt gondoltam: „Hát ez London!
Londonban vagyok! Itt senki sem ismer.
Itt elvegyülhetek.”
De nem volt miből élnem. Nem tudtam, mit tegyek.
És nagyon fáztam.
A Piccadilly Circus
mögötti parkolóban találtam alvóhelyet.
De aztán láttam az errefelé lézengő srácokat.
„Vajon mi folyik itt?”
Láttam, hogy a pénz kézről kézre jár.
Láttam fiúkkal csókolózó férfiakat.
Aztán jött egy idősebb férfi,
és elmagyarázta, hogy ez a húspiac,
és minden lámpaoszlophoz tartozik egy bérfiú.
Beceneveik voltak.
Nem hívhatták őket a saját nevükön. Ez biztos.
Nem volt mind meleg.
Csak azért csinálták, mert kellett a pénz.
Néhány ügyfél nem volt túl kellemes társaság.
De csináltuk, mert túl kell élnünk.
De Des igazán barátságos volt. Nagyon barátságos.
És ez mind semmi!
Ezt a tévét a múlt héten vettem,
360 font volt.
Sztereó magnó, 200 font.
Ő a papagájom, Hamish. Nézz csak rá! Egy főnyeremény.
A kertet is megmutatta.
Amikor beköltöztem, a kert egy rohadt szemétdomb volt,
tele régi tűzhelyekkel, gumiabroncsokkal, törmelékkel,
vakolattal, fával, franc tudja, még mivel.
Teljesen ellepte a szemét.
Aztán jöttem én, az új bérlő,
és három hónap alatt
így kipöccintettem a kéglit.
Nézd, milyen rendezett! Itt egy kis kerítés.
Vannak zöldségek is bőségesen,
mit mondjak még…
Aztán elővett egy üveg Bacardit,
és azt itta, ahogy beszélgettünk.
Azután
ágyba bújtunk.
Vágyam tárgya,
univerzumom legcsodálatosabb teremtménye
a karcsú, fiatal férfi.
Látványa, lényének hajthatatlan dicsősége
katartikus görcsbe taszította epekedő elmém.
A férfi megszállott.
Az ösztön erős.
A szív kalapál!
A jövő feledésbe merül.
Körülbelül két órával később
Kinyitottam a szememet, és füstöt láttam,
Nilsen keresztben feküdt rajtam.
Lelöktem magamról.
Azt kérdeztem: „Mi az? Mi történt?”
Erre ő: „Leverted a tüzet a falról.”
Hoztam vizet, fellocsoltam a padlót,
aztán elmentem, mert felbosszantott,
hogy kárt tettem a lakásban.
De nem állt össze a kép.
A tűz nem lehetett bekapcsolva, mert meleg éjszaka volt.
Aztán rájöttem, hogy meg akar ölni.
De nem volt kivel beszéljek. Nem tudtam, hova forduljak.
London akkoriban nagyon homofób volt.
A rendőrök mindenképp.
A sajtó egészen biztosan.
Szóval csak csendben ültem a szobámban,
a sötétben, ahogy fiatal koromban.
Csend.
Visszatekintve, én lettem volna az első áldozat.
Számára ez csak a kezdet volt.
Londonban az áldozatok maradványainak kutatása során
jelentős mennyiségű emberi csontot találtak.
Egy temető volt a kert.
Nagy mennyiségű emberi csontot találtunk.
Volt közöttük egy combcsontdarab,
ami úgy 15 centi lehetett.
Sorra fordultak ki a földből.
Nem három-négy óránként mondtuk:
„Találtam egyet!”
Pár percenként kerültek elő.
Egy darab ez. Egy darab ez. Fogak.
A londoni ház kertjében kutakodó rendőrök
úgy vélik, egy lépéssel közelebb állnak
az emberi maradványok azonosításához.
Olyan volt a sztori, mint egy horrorfilm a való világban.
De az embert elfogja valami furcsa izgalom is,
amikor ilyesmi történik.
Egyfajta hátborzongató vonzalom az ilyen esetekhez.
Részleteket akarsz.
Többet akarsz tudni, nem kevesebbet.
Anyám nagyon más történetet mesélt.
A feltételezett áldozatok listáján
fél tucat név szerepel…
A hír berobbant a köztudatba, és hát…
Nem is tudom, nyilván érdekelt.
Úgy értem, kit nem?
Szörnyű volt, azt gondoltam: „Szegény szülők!”
És ennyi volt.
Aztán kopogtak az ajtón.i
Egy rendőr volt az. Kérdezte, bejöhet-e.
Kérdem: „Milyen ügyben?” Azt mondta, jobb, ha leülök.
„Jó ég! – gondoltam.
De nem sejtettem.
Miután bementünk, megmutatta ezt a képet.
„Felismeri őt?” – kérdezte.
Azt mondtam, persze.
Graham volt az, életem szerelme.
„Hallott egy Nilsen nevű emberről?”
Még akkor sem állt össze a kép,
mert azt mondták, Nilsen csak hajléktalan homoszexuálisokat szed fel.
Szóval kicsit megnyugodtam, hogy akkor nem ő…
Az nem lehet. Ő nem homoszexuális.
Aztán megkérdezték, volt-e mostanában fogászati kezelése.
Azon tűnődtem:
„Miért kérdeznek fogakról, fogászati leletekről és állkapcsokról?”
Aztán bekattant.
Graham imádott lemezeket venni.
Egyszer vett egy Fat Larry's Band lemezt.
A címe Zoom volt.
Ez a zene mindig visszarepít a múltba.
Ez volt az utolsó lemez, amit kaptam tőle.
De nem mondom, hogy boldog család voltunk.
Nélkülözve nőttünk fel. Szegények voltunk.
Család voltunk, imádtuk anyánkat,
de nincs sok vidám emlék.
Főleg a drog miatt vitáztunk.
Október 31-e volt,
és Graham megígérte, hogy nem drogozik be.
De amint megszólalt,
tudtam, hogy nem volt tiszta.
Nagyon megharagudtam rá.
Istenem, szörnyű dolgot mondtam.
De tényleg.
Azt mondtam: „Ha megint drogozol,
kurvára vissza se gyere többé!”
Pontosan ez történt.
Soha nem jött vissza.
Szóval…
Igen.
Épp a közeli
kis édességboltból tartottam hazafelé,
és a környékünkön kiabálást hallottam.
Valamiért tudtam, hogy anyám hangja az,
hogy neki fáj valami.
Amikor beléptem,
anyám a konyhában sírt.
Apámat megölték.
Dennis Nilsen áldozata lett.
Az újságírók barbárok voltak.
„Mind hajléktalan és homoszexuális.”
Tudja, ez nem volt igaz!
Ne skatulyázzuk be őket! Mind egyéniségek voltak.
Felhívtam az újságokat, és kivertem a balhét.
A sajtó a küszöbünkön toporgott.
Egek, szörnyű volt.
Egy riporter kérdezte, ismerem-e a tényeket.
Azt mondtam, azt tudom, amit a rendőrség mondott.
„Nem mondták, mit tett utána?” – kérdezte.
Mondom: „Miért?”
Azt mondta: „Ez nem túl szép tőlük. Elmondjam?”
Igent mondtam.
FŐVÁROSI RENDŐRSÉG KIHALLGATÁSI JEGYZŐKÖNYV
Kényszert éreztem rá, hogy tudjam.
A TIZENNEGYEDIK
Nilsen a West Enden volt.
BEFORDULTAM A SARKON
OTT VOLT EZ A FICKÓ
Látta, hogy Graham taxit akar fogni,
de egy sem állt meg neki,
mert össze-vissza dülöngélt.
SZEREZTEM TAXIT
És Nilsen hazavitte őt…
CRANLEY GARDENSBE
…ahol mögé került…
FOLYTASD!
EMLÉKSZEM, AHOGY ELŐRELÉPTEM
…és megfojtotta.
EMLÉKSZEM, HOGY HALOTT VOLT
BIZTOSAN ÉN ÖLTEM MEG
Ezek voltak a szavai.
Aztán leültette a fotelbe két napra,
ő pedig elment dolgozni.
Amikor hazajött, leült mellé a kanapéra,
és együtt nézték a tévét.
A harmadik éjszaka meztelenre vetkőztette,
felállította egy tükrös asztal előtt,
hátulról megtartotta…
beborította hintőporral, majd maszturbált rá.
Szerettem volna azt hinni, hogy nem történt meg.
Túladagolta a drogot, és meghalt. Nem!
De nem szabadultam a gondolattól.
Lehetetlen.
Miért tenne bárki is ilyesmit?
Akár egy állattal is, miért tenné?
Jobban vagy, Tweetles?
Szerintem valami légúti fertőzése lehet.
Igen.
Talán tegnap kaptam egy levelet
egy sztorivadász újságírótól.
„Hallottam, hogy önéletrajzot ír…”
Bla-bla-bla.
„Mit mesél el benne?”
Bla-bla-bla.
Fiatal oknyomozó újságírótanonc voltam.
Teljesen zöldfülű.
Egyik reggel olvastam az újságban…
NILSEN VÉRES KÖNYVE
…hogy van ez a sorozatgyilkos,
aki megölt 15 embert,
most a börtönben írja az önéletrajzát…
ÚJSÁGÍRÓ
és érdekelt a sztori.
A HORROR LAPJAI
Aztán levelet írtam Nilsennek:
„Kedves Mr. Nilsen! Úgy érzem, a könyve
a jövőben kriminológiai alapművévé válik,
és szeretnék írni róla
egy komoly brit újságnak.”
Egy hétre rá ez a levél érkezett.
Az első, amit észrevettem,
az volt, hogy írója erősen rányomta a tollat a papírra,
mint aki ég a vágytól, hogy elmondja történetét.
„Kedves Russ! Köszönöm levelét.”
„Szeretné tudni, mi igazolja a könyvem kiadását?”
„Csak jó öreg Oscart tudom idézni.”
„Nincs erkölcsi vagy erkölcstelen könyv.
A könyvek jól vagy rosszul vannak megírva.”
Mikor megkaptam a vázlatokat,
több doboznyi kazettát és kéziratot,
felhívtam a szerkesztőmet a The Sunday Times Magazine-nál,
és azt mondtam: „Nem fogod elhinni, mit kaptam.”
Érdekes részleteket találtam a nagyapjával kapcsolatban.
Életem számos pillanatában
eszembe jut nagyapám,
Andrew Whyte rejtélye.
Volt egy kép, ami fiatalkorában készült,
amikor altisztként szolgált az első világháború alatt.
Emlékszem, játszottam a három kitüntetéssel,
amiket V. György király hű szolgálatáért kapott.
Nagyon szerette a nagyapját.
Elképzelem őket együtt.
Bárhová ment, magával vitte Dennist.
Különleges kapcsolat lehetett köztük.
Nagyszerű embernek láttam őt.
Hatvankét évet átívelő, gazdag története
nem férne el e rövid elbeszélés lapjain,
de kitörölhetetlen emlékeket hagyott bennem.
Nagyapa hirtelen meghalt, amikor ötéves voltam.
Látta, hogy nagyapja egy dobozban fekszik,
a hívő emberek persze senkire nem mondják, hogy halott.
Azt mondják: „Egy szebb helyre költözött.”
Azt mondta: „Mindenhova magával vitt.”
„Miért nem vitt magával arra a szebb helyre?”
Azt mondta, amikor meglátta a nagyapja testét,
a szeretet és a halál fogalmai összeolvadtak a fejében.
AZTÁN IDŐSEBB KOROMBAN
ELKEZDTEM KUTATNI
NAGYAPA UTÁN
Hirtelen eltűnése tátongó űrt hagyott a tudatomban,
amit a képzeletem szüleményei töltöttek ki.
Micsoda remek karácsonyeste!
És mivel eljött az ünnepek ideje,
szerintem megérdemlek egy varázscigarettát.
Sok évvel később
Nilsen olyan életszakaszba ért, melyben sokat gondolkodott az életén.
Szívjunk egy kis varázslatot!
Azt mondta, azért, mert a börtönben könnyen jutott marihuánához.
Ó, jaj!
Istenem!
Beszívtam, mint egy részeg denevér.
Á, itt van előttem ez a szintetizátor.
Egy kicsi, 80-as évekbeli hordozható
miniszintetizátor van előttem.
Itt, ebben a csodálatos és megszokott elszigeteltségben
ez a hangszer az ecset, amivel lefestem
érzéseim összes színárnyalatát.
Lenyomom a billentyűket, és a kezem kissé megremeg.
„Egy nyolcórás utazás következett.
„Lelki szemeim előtt
színes, szélesvásznú film bontakozott ki Dolby sztereó hanggal,
és csak ámultam.”
„Nagyapám rejtélye évekig a tudatalattim homályában
lappangott megoldatlanul.
Halványan emlékszem arra a keskeny szemrésű betonbunkerre,
ahol furcsa dolgok történtek köztem és a nagyapám közt.
Fájón ijesztő a felismerés,
hogy az egyetlen testi kontaktus,
amit korai éveimben tapasztaltam,
az egy pedofil fájdalmas, zavarba ejtő és paradox
ölelése volt.”
PEDOFIL
Csend.
Életének legfontosabb fordulópontja mégis az volt,
amikor szakács lett a seregben.
Nilsennek ekkor volt először saját szobája.
Itt meztelenre vetkőzött…
…beszórta a testét hintőporral,
és úgy nézte magát a tükörben, mintha egy holttestet látott volna.
Ez a fantáziafigura képzeletem kényszerű szüleménye.
Én vagyok ő, ő pedig én vagyok.
És szinte biztosan fantáziált arról is,
hogy mindezt hogyan valósíthatná meg.
NYOLC HÓNAPPAL A LETARTÓZTATÁS UTÁN
Dennis Nilsent az Old Bailey-n állították bíróság elé.
E hónapban még négy gyilkossági vádat emeltek ellene.
Az Old Bailey-n folytatott per időpontjáig
összesen hét áldozatot azonosítottunk.
Kiderült, hogy néhányuk hajléktalan férfi volt.
Némelyük meleg volt, de nem mind.
Kallódó, az árral sodródó fickók voltak,
de volt bennük valami közös.
Nilsen tudta, hogy ha eltűnnének,
az senkinek nem tűnne fel egyhamar.
Az összes áldozat fiatal férfi volt.
Martyn Duffey Wirralból.
Malcolm Barlow Rotherhamből.
Kenneth Ockenden, egy 26 éves kanadai diák,
aki három éve látogatott el az országba.
És William Sutherland Edinburgh-ből…
Nem tudok túllépni rajta.
WILLIAM SUTHERLAND ANYJA
Volna valamilyen figyelmeztetése
azon fiatalok szülei számára,
akik Londonba terveznek utazni?
Soha ne menjenek oda!
Kegyetlen, szörnyű hely.
A rendőrség értesített, hogy megkezdődött a tárgyalás,
és azt mondták: „Azt javasoljuk, ne menjen el,
mert Grahamről fognak beszélni,
és lesz egy kis bemutató…
nos, hát… az eszközökből, amiket használt.”
Az elmém azt súgta, ne menjek.
De késztetést éreztem arra, hogy elmenjek.
Bizonyos értelemben úgy éreztem, ez a módja,
hogy lerójam végső tiszteletemet Grahamnek.
Tudja, mintha…
így intenék neki búcsút.
És nem akartam…
Nem akartam, hogy beszéljenek róla…
és nem volt ott senkije,
ezért úgy éreztem, hogy…
Hogy el kell mennem,
ezért elmentem.
Hétfő reggel, október 24-e.
Egy biztonsági furgonban ülök,
épp útban vagyunk a Központi Büntetőbíróság, az Old Bailey felé.
Eljött az elszámolás napja.
A Központi Büntetőbíróság kétségkívül
a világ leghíresebb bírósága.
Valójában színház.
…az abszurd dráma színháza.
A szerepeket megírták.
A színészek megköszörülik torkukat ékesszóló eladásuk előtt.
Emlékszem arra, amikor először ment fel
az Old Bailey lépcsőjén…
…és minden szem rászegeződött
Mind azt vártuk, hogy bűnösnek vallja magát.
Elképzelem, ahogy egy Panavision kamera
pásztázza a bíróságot a magasból.
Ha bűnösnek vallja magát, nem lett volna tárgyalás,
de az újságírók csalódtak volna,
mert úgy sztori sincs.
Vége, ennyi volt.
A Old Bailey-n
Dennis Nilsen köztisztviselő ártatlannak vallotta magát.
ÁRTATLAN
Nem hittem el. A szeme sem rebbent. Semmi.
Azt gondoltam: „Hát ember vagy te?”
A bíróság csendet kér!
Csend.
Védett azelőtt sorozatgyilkost?
Nem.
Azóta sem.
VÉDŐÜGYVÉD
Mármint ha a Kray fivéreket nem számítjuk.
Egy átlagos ember szemszögéből nézve
a viselkedése őrületes volt.
Nem voltunk benne biztosak,
hogy a fickó nem volt zavarodott.
De számomra nem volt világos,
vajon túl őrült-e ahhoz,
hogy életfogytiglanit kapjon gyilkosságért.
Azt mondták, ha normálisan viselkedik…
Végül is köztisztviselő volt, a munkaügyi központ munkatársa,
azelőtt pedig rendőr.
Tehát ha képes volt racionális viselkedésre,
akkor nem lehetett őrült.
De a törvény elképzelhetőnek tartja,
hogy valaki az estek többségében
normálisan viselkedik,
de abban a konkrét pillanatban, amikor megöl valakit, akkor zavarodott.
Azután ismét normális lesz.
Ilyenkor a tettest beszámíthatatlannak ítélik,
és a vád csak emberölés.
Ne ítéljék őrültnek! Fizessen meg a tettéért!
Fizessen meg!
Tegyék felelőssé azért, amit tett!
„Nem őrült – erősködött az ügyész –,
„mentálisan ép.”
Az elméje rendellenesen működik.
De a felelőssége a tetteiért nem csökkent jelentős mértékben.
Tudta, mit csinál.”
Nilsen állítólag azt mondta:
„Sok embert felvittem a lakásomra,
de nem öltem meg mindet.”
Bizonyítanunk kellett, hogy előre megfontolt szándékkal,
megtervezetten szedte fel áldozatait a West Enden,
és ettől kissé pánikba estünk.
Olyan embereket akartunk találni,
akikkel a bárokban találkozhatott.
„Találkozott ezzel a fickóval? Felment hozzá?”
De 1983-ban?
Á! Falakba ütköztünk.
Nem akartam azon a színpadon állni.
Számomra az volt. Rajtam a világ szeme.
Nem akartam, hogy tudják, meleg vagyok.
Nem akartam.
Miért kellene ezt bevállalnom
valaki másnak a tette miatt?
Előre figyelmeztettek:
bárki is az ügyvéd, szétcincál, és kiteregeti a magánéletedet.
Szóval nem akartam még jobban belekeveredni.
Amikor találtunk pár ilyen embert,
attól féltek, hogy melegnek tartják őket.
Ez a sajtó hibája volt,
ami az ügynek csak ezen aspektusára fókuszált.
Az elmém felidéz egy bizonyos éjszakát.
CARL STOTTORRAL
Találkoztam egy hozzám hasonló kóbor lélekkel.
1982-BEN TALÁLKOZTAM
Nilsen egy Carl Stottor nevű fiatalemberről beszélt,
aki az egyik túlélője volt.
Láttam Carl Stottor nevet az önéletrajzban,
ezért nagyon fontosnak tartottam,
hogy egy túlélő szemszögéből is megismerjem a történetet.
Megbeszéltük, hogy a tengerparti lakásában találkozom vele.
Megpróbálom elhelyezni önt a Nilsen-történet kontextusában.
Mennyire emlékszik az eset előtti éjszakára?
Egyedül voltam.
Egy melegbárban voltam.
Nilsen odajött, és megkérdezte, nem bánom-e, ha csatlakozik hozzám.
Jólesett beszélgetni vele, aztán
taxit fogtunk, és elmentünk Cranley Gardensbe.
Csak beszélgettünk. Töltött egy italt, Bacardit,
aztán ágyba bújtunk.
De mielőtt lefeküdtünk,
azt mondta: „Vigyázz, nehogy becsípjen a hálózsák cipzárja!”
- Elég vacak az a cipzár. - Aha.
De fáradt voltam, úgyhogy összebújtunk,
és elaludtam.
Hirtelen fázni kezdtem.
Aztán rájöttem, hogy egy kád hideg vízben vagyok.
Próbáltam kimászni, de ő visszanyomott.
Háromszor is felbuktam, és azt mondtam, „Állj le!
Ne csináld! Fejezd be!”
Emlékszem, hogy ott feküdtem. Már nem tudtam ellenkezni.
Emlékszem, hogy lélegeztem a vízben.
Olyan volt, mintha szilárd levegőt szívnék.
Azt gondoltam: „Haldoklom.”
Tehát ilyen érzés.”
Így végződik.
Erkölcsi lények vagyunk
tudattal és ösztönökkel.
Egyszerre vagyok erős és gyenge.
Angyali és démoni.
Ahogy a lázas homlokot simító hűvös tenyér,
úgy a torkot ádázul szorongató kéz is.
Élet és halál hírnöke egyaránt.
ÚJRAÉLESZTETTEM
Emlékszem, ahogy magamhoz tértem, és a fájdalomra.
Alig kaptam levegőt. Szörnyű volt.
Össze voltam zavarodva. Nem emlékeztem semmire.
De tudtam, hogy valaki meg akart ölni.
Elmentem a rendőrségre.
Nem hittek nekem.
Nem foglalkoztak velem. Egy kis hülye buzi voltam a szemükben,
aki odament hisztizni.
Stottor elment a rendőrségre, de nem tettek semmit.
Kiderült, hogy még vagy öt ilyen eset volt.
Elmentek a rendőrségre, bejelentést tettek,
vagy csak megpróbálták, de lekezelően bántak velük.
Így nem történt semmi.
Gondoltam: „Talán igazuk van. Tudják, mit tesznek. Értenek hozzá.
A fejemben van.
Csak képzelegtem.”
Nilsen adta nekik az információt, ami alapján megtalálták magát.
A nyomozó, aki kihallgatott, azt mondta: „Feltennénk pár kérdést.
Ismer egy Dennis Nilsen nevű férfit?”
Azt mondtam: „Nem.”
Kérdezte: „Járt Cranley Gardensben?”
Mondom: „Az meg hol van?”
Majd így szólt: „Oké, egy utolsó kérdés.”
Azt mondta: „Hálózsák”,
és én reszketni kezdtem.
És minden beugrott.
Minden.
Részletesen.
Nilsen volt az!
A hálózsák cipzárjával fojtogatott.
De mielőtt lefeküdtünk,
azt mondta: „Vigyázz, nehogy becsípjen
a hálózsák cipzárja!”
Figyelmeztetett tehát előre eltervezte a halálomat.
Volt rá alibije, ha esetleg nem sikerülne.
Tudta, mit csinál. Egyáltalán nem tűnt elmebetegnek.
Ura volt a helyzetnek.
Pusztán azért vagyok életben,
mert Nilsennél nem volt hely a testemnek a padlódeszkák alatt.
Stottor sztorija a bizonyíték, hogy előre megfontoltan cselekedett.
A legtöbb áldozat beszélt,
de semmi esetre sem akartak tanúskodni.
Ezek a fiatal férfiak megszenvedték volna,
ha kiállnak a nyilvánosság elé.
Megszégyenítették volna őket.
Több százszor voltam bíróságon,
és láttam, ahogy szétmarcangolják a tanúkat és áldozatokat.
Senki nem akarja magát ilyen helyzetbe hozni.
Utáltam, hogy a sajtó azt állította,
hogy Nilsen összes áldozata kallódó balek volt,
vagy szánalmas buzi.
Szörnyű volt.
Emlékszem, azt gondoltam: „Nem. Én értékes vagyok.”
De egyvalamiért hálás lehetek Nilsennek:
ha nem lett volna ez a halálközeli élményem,
sosem tudom meg.
Nincs mitől félni, csak magától a félelemtől.
Ha nincs félelem, nincs mitől félni.
A Nilsen-tárgyalás második napján
az ügyészség folytatta az ügy felvázolását.
Stottor elmesélte, hogy ágyba bújt Nilsennel,
éjszaka felébredve nem kapok levegőt, és
szorítást érzett a nyaka körül.
Erőtlen hangon mesélte a bíróság előtt,
hogy Nilsen azt suttogta: „Maradj nyugton!”
Nagyon csodálom őket a bátorságukért
és erős jellemükért, hogy kiálltak a nyilvánosság elé.
A következő gondolat futott át az agyamon:
„Fuldokolsz. Ez az ember megöl téged,
és ez ilyen érzés. Meg fogsz halni.”
Az Old Bailey-n Dennis Nilsen volt partnerei…
vallottak Nilsen állítólagos gyilkossági kísérleteiről.
„LEGYŐZTEM SÁRKÁNYOMAT”
Emlékszem, azt mondtam magamnak: „Túl kell lenned ezen.
Csak éld túl!”
Azt mondtam:
„Belevágok! Bármit dob az élet, szembenézek vele. Gyerünk!
Szóval elmentem a tárgyalásra.
Elaludtam, aztán hajnali fél négykor felébredtem.
Felébredtem, és ő ott volt mellettem.
Azt kérdeztem: „Mi történt?” Erre ő: „Leverted a tüzet a falról.”
Megkönnyebbülés volt. Ma már könnyebben beszélek erről.
Nem kell elrejtenem az érzéseimet.
Ez csodálatos.
Az Old Bailey-n az esküdtszék visszavonult,
hogy megfontolja döntését Nilsen ügyében.
Amint vannak újabb híreink a Nilsen-perről,
tájékoztatjuk önöket adásunk folyamán.
Miről is szól egy ilyen tárgyalás?
Tíz napnyi fecsegés
tíz napnyi releváns bizonyítékként előadva.
Mikor visszatértek, ítéletet hoztak minden gyilkossági vádpontban,
és két gyilkossági kísérletért.
Tíz esküdt egyetértett, ketten nem.
Az esküdtszék többségi ítélete alapján Nilsent
mind a hat gyilkossági vádpontban bűnösnek találták.
Az esküdtszék úgy vélte…
…Nilsen teljes mértékben felelős a tetteiért,
elméje ép.
NILSEN „BIZARR TÖRTÉNETEI”
Mindenki, aki érintett Nilsen-ügyben, végül arra jut,
hogy Nilsen rossz volt, nem őrült.
Csak elég régóta kellett ismerned.
Mint Óz, a nagy varázsló a függöny mögött.
Marad az ember lelkében valami apró mocsokfolt.
Nilsen olyan élénken festette le
a kívülálló karakter romantikus képét,
hogy nehéz volt elhinni,
hogy puszta gonoszságból ölt.
Sajátos énképe lehetett.
A nagyapa története igaznak tűnik,
de nincs rá bizonyíték.
Szóval úgy érzem,
hogy Nilsen csak egy másik gonoszt keresett mintegy bűnbaknak,
akit maga helyett okolhatott.
Ma teaidőben
megkaptam a besorolásomat: „ A” kategóriába osztottak.
„Őrizetben tanúsított magatartása kielégítő,
A jelentések azonban hideg és számító emberként írják le,
aki kevés hajlandóságot mutat arra,
hogy szembenézzen erőszakos tetteivel.
A besorolás átminősítésre
a valódi megbánás hiánya miatt nincs javaslat.”
Nos, arra az elhatározásra jutottam,
hogy teszek egy apró megjegyzést.
"Ez a jelentés pont az a fajta politikailag korrekt,
előítéletes, silány rágalom, amit olyan pitiáner hivatalnokoktól várhatunk,
akik inkább a szörnyeteg mítoszát cifráznák,
mintsem objektíven…”
Nilsent nem a társadalom teremtette. Ő azt szeretné, ha ezt hinnénk.
De attól még felelősséget kell vállalnunk
az előítéletes társadalom megteremtéséért,
ami lehetővé tette, hogy újra és újra öljön.
Könnyű dolga volt.
Tapasztalatai és a körülmények alapján tudta, áldozatai
senkit sem érdekelnek.
Esküszöm, ha a holttestek darabjai
nem akadnak fenn a csatornában Cranley Gardensben,
és nem zavarják az alatta lakókat,
még jó pár évig gyilkolt volna.
Csak azért állították meg,
mert tettei befolyással voltak másokra.
Nem az áldozatok védelmében.
NILSEN ÁLDOZATAI KÖZÜL CSAK NYOLCAT AZONOSÍTOTT A RENDŐRSÉG
Shane mondta el.
Ágyban voltam. Azt mondta: „Nilsen halott.”
Mondom: „Ne hazudj!” Mire ő: „Mondom. Meghalt.”
Soha többé nem említettem a dolgot,
mert nem jelentett semmit.
A sajtó persze jött:
„Mit szól, hogy a szörny halott?”
Azt mondtam, semmit. Nem gondolok rá.
„Még ha halott is, nem hagyom, hogy áldozattá tegyen.”
Érti?
De remélem, többé nem fut össze Grahammel,
mert Graham józan lenne.
A feliratot fordította: Büki Gabriella