Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
‫אחת, שתיים, שלוש, ארבע, חמש,‬ ‫שש, שבע, שמונה, תשע, עשר.‬
‫אני חושב שיש בעיה כלשהי‬ ‫עם מכשיר ההקלטה הזה.‬
‫הדיבור עובר מרמקול לרמקול.‬
‫בכל אופן, בואו נתחיל את ההקלטה באמת.‬
‫קוראים לי דניס נילסן.‬
‫- קולו של דניס נילסן, שהוקלט בכלא -‬
‫מי שנמצאים איתי כרגע, כפי שאתם שומעים,‬
‫הם זוג תוכונים, האמיש וטוויטלס.‬
‫האמיש הוא ילד טוב.‬
‫אני יושב פה,‬
‫ומעשן סיגריה מגולגלת עם טבק של "סקפרלטי".‬
‫אוי ואבוי.‬
‫כן, אנחנו הורסים לעצמנו את הבריאות.‬
‫טוב, כולם חייבים למות ממשהו, לא?‬
‫- סרט תיעודי של NETFLIX -‬
‫הבוקר, סוהר נחמד הואיל בטובו להשאיל לי‬ ‫את "ניוז אוף דה וורלד",‬
‫צהובון שמתחזה לעיתון,‬
‫והפנה את תשומת ליבי לעמוד 21.‬
‫"דניס נילסן לועג לפשעים שלו בצורה חולנית‬
‫באמצעות תליית פוסטר של כוכב‬ ‫'שתיקת הכבשים', חניבעל לקטר, בתא שלו.‬
‫והוא מאמין שיום אחד,‬ ‫מעלליו הזוועתיים יונצחו לעד בסרט קולנוע."‬
‫סוף הסיפור.‬
‫איזה שטויות!‬
‫ערב טוב.‬
‫סקוטלנד יארד פצחה היום‬ ‫בחקירת הרצח הגדולה ביותר בתולדותיה…‬
‫- בית האימה -‬
‫…לאחר שהתגלו גופות בלונדון.‬
‫בשעות הקרובות,‬
‫יתחיל להתבהר קנה המידה של הפשע הזה.‬
‫ובכן,‬
‫עד כמה הכתבה הזאת מדויקת?‬
‫כן, בהחלט הורשעתי ברצח,‬
‫אבל חוץ מזה, הרוב פשוט שקרי לחלוטין.‬
‫התביעה טענה שניתן לזהות דפוס של רציחות.‬
‫יציע הקהל של אולם מספר אחת‬ ‫בבית המשפט היה מלא בכל יום.‬
‫מי שציפה לשמוע סיפורי זוועות קיבל‬ ‫את מבוקשו.‬
‫מעולה. "דז נילסן המפלצת."‬
‫"אה, נילסן." ברגע שמזכירים את השם,‬ ‫לאנשים כבר יש דעה לגביו.‬
‫דניס נילסן, האיש שפעם כינה את עצמו‬
‫"רוצח המאה"…‬
‫הם עדיין מנסים למכור את הדימוי הזה‬
‫של היצור המסוכן שכל כך אהוב עלינו‬ ‫מיצירות בדיוניות.‬
‫המפלצות הקולנועיות.‬
‫כעת, נילסן רוצה לפרסם את האוטוביוגרפיה שלו‬ ‫ממקום מושבו מאחורי הסורגים.‬
‫…זה סיפור בלתי נתפס.‬
‫טוב, קדימה.‬
‫לונדון, 1983.‬
‫אחר צוהריים טובים. קריר למדי, בלשון המעטה,‬
‫ולא עומד להתחמם בימים הקרובים כי הרוחות‬ ‫הצפוניות עד צפון-מזרחיות האלה יישארו…‬
‫אני זוכר טוב את היום הזה,‬
‫כי היה מזג אוויר קר ונוראי…‬
‫- מפקח סטיב מקוסקר, בלש -‬
‫וישבתי במשרד שלי‬
‫כשמישהו שעבד איתי אמר לי‬
‫שקראו לו להגיע לקרנלי גארדנס‬
‫כי הוציאו שם מפתח ביוב משהו‬ ‫שחשדו שהוא שרידי גופות.‬
‫- קרנלי גארדנס, צפון לונדון -‬
‫כשהגענו לשם,‬ ‫הדיירים עמדו מסביב לפתח הביוב.‬
‫השירותים נסתמו,‬
‫והם הזמינו שרברב כדי שיפנה את הביוב,‬
‫והוא מצא כמויות אדירות של בשר ועצמות.‬
‫אני לא מאוד בקיא בזה,‬
‫אבל היה לי חשד די מבוסס…‬
‫- מייק קטרן, שרברב, דיינו-רוד -‬
‫שלא מדובר בחיה כלשהי, בואו נגיד את זה ככה.‬
‫מישהו התעניין במיוחד במה שמצאת?‬
‫כן, הבחור שגר בדירה בקומה העליונה,‬ ‫אני חושב.‬
‫ואז הדיירים סיפרו לי שערב קודם,‬
‫סביב חצות,‬
‫הם שמעו רעש של שפשוף בחוץ.‬
‫כשהם ניגשו לדלת הכניסה ופתחו אותה,‬
‫הם ראו את האיש שגר בדירה שבקומה העליונה.‬ ‫הוא לבש רק אפודה פשוטה,‬
‫ואל תשכחו שזה היה בפברואר, בשיא הקור,‬
‫והם שאלו אותו אם הוא בסדר,‬
‫והוא אמר, "כן, רק יצאתי להשתין".‬
‫עשיתי בירורים נוספים בקרנלי גארדנס‬
‫וגיליתי שהוא נמצא בלשכת התעסוקה המקומית,‬ ‫שבה הוא עבד.‬
‫- לשכת התעסוקה -‬
‫והוא בדרך כלל חזר מהעבודה‬ ‫בחמש וחצי אחר הצוהריים.‬
‫אחר כך גילינו שחתיכות העצמות מהביוב‬
‫באמת שייכות לגופה אנושית,‬
‫והפתולוג אמר שנראה שעל חתיכות הבשר‬
‫יש סימני חניקה.‬
‫ולפתע פתאום,‬
‫ראינו איש הולך ברחוב לעברנו.‬
‫"הגיע הזמן‬
‫הגיע הזמן"‬
‫הוא היה מאוד רגוע.‬
‫כשהגעתי לקרנלי גארדנס,‬
‫המשטרה הייתה שרויה בחוסר ודאות.‬
‫- דז נילסן -‬
‫הם גיששו בזהירות בתקווה לגלות משהו‬
‫בקשר לפיסות הבשר האנושי שהם מצאו בבניין,‬ ‫בתוך ה…‬
‫ביוב.‬
‫ואז נילסן אמר,‬
‫"איזה מוזר זה ששוטרים באו‬ ‫כדי לדבר איתי על הביוב שלי".‬
‫אבל הוא הכניס אותנו לתוך הבניין,‬
‫ועלינו לדירה שבעליית הגג.‬
‫וברגע שהוא פתח את הדלת,‬
‫הריח פשוט הכה בנו.‬
‫הכרתי את הריח הנוראי הזה.‬
‫אז אמרנו לו…‬
‫"תפסיק עם השטויות."‬
‫"איפה שאר הגופה?"‬
‫והוא הסתכל עליי, והצביע‬
‫על ארון הבגדים.‬
‫וכשפתחתי אותו,‬
‫ראיתי שתי שקיות זבל שחורות ענקיות,‬ ‫כורעות תחת העומס.‬
‫אז תפסתי אותו בשרוול,‬
‫ואמרנו לו שאנחנו עוצרים אותו בחשד לרצח.‬
‫בדרך חזרה לתחנת המשטרה‬
‫ישבתי לידו,‬
‫אבל משהו הטריד אותי.‬
‫שתי שקיות הזבל האלה היו ענקיות.‬
‫במכונית, בדרך לתחנת המשטרה, שאלו אותי…‬
‫"מדובר פה בגופה אחת או שתיים?"‬
‫מייד השבתי ואמרתי…‬
‫"בחמש עשרה או שש עשרה."‬
‫זה עשה לי צמרמורת.‬
‫וראיתי שהבלש שהיה פקד מסתכל עליי‬ ‫דרך המראה.‬
‫והייתי צריך להגיד לו שיתרכז בנהיגה,‬ ‫כי הוא התחיל לסטות לצד השני של הכביש.‬
‫ואז נפלה עליי ההבנה‬
‫שיש לנו פה רוצח סדרתי.‬
‫- תחנת המשטרה בהורנסי -‬
‫נעתי במורד מסדרון ארוך לצד המלווה שלי,‬
‫ושוכנתי בתא הראשון שבקצה הטור.‬
‫השאירו אותי שם, בחדר העתיק הזה,‬
‫לצד ספסל קטן ושולחן גבוה ועלוב‬ ‫בגודל של שרפרף קטן.‬
‫ישבתי שם, הדלקתי סיגריה וחיכיתי.‬
‫לא ידענו בוודאות‬ ‫אם מה שנילסן אמר לנו היה אמת.‬
‫חשבנו לעצמנו, "15 או 16 אנשים?"‬
‫אבל הייתה לנו סמכות לעצור אותו‬ ‫רק ל-48 שעות,‬
‫וזהו.‬
‫היינו חייבים להצליח להוציא‬ ‫ממנו כל מה שיכולנו.‬
‫- המשטרה העירונית, סיכום תחקיר -‬
‫- תחקיר של: -‬
‫- דניס אנדרו נילסן -‬
‫אבל אסור להלחיץ אותו יותר מדי,‬
‫כי אז הוא לא ירצה לדבר איתנו.‬
‫- אני עומד לשאול כמה שאלות -‬
‫- אתה תהיה מוכן לענות עליהן? -‬
‫מאחר שרציתי להימנע מהתחקיר הארוך שציפה לי,‬
‫הפתעתי את שלישיית החוקרים הפליליים‬
‫כשהפרעתי לדבריהם‬ ‫ואמרתי שאני אספר להם הכול.‬
‫נילסן לא הפסיק לדבר.‬
‫הוא התחיל לספר לנו‬
‫בדיוק מה קרה.‬
‫- איפה הכרת את האנשים האלה? -‬
‫- נילסן: בבר -‬
‫הוא היה נכנס לבר…‬
‫- הייתי שותה -‬
‫- בירה אחר בירה -‬
‫מדבר עם מישהו…‬
‫- הלכנו לקרנלי גארדנס -‬
‫ומזמין אותו אליו.‬
‫הם היו שותים, הם היו שומעים מוזיקה…‬
‫למוחרת בבוקר, נילסן היה מתעורר,‬
‫והייתה גופה לידו.‬
‫- עניבה סביב הצוואר שלו -‬
‫- פשוט ישבתי שם המום -‬
‫- מזועזע -‬
‫וכשלחצנו עליו בקשר לזה, הוא רק אמר…‬
‫- אני לא זוכר כלום -‬
‫שהוא לא זוכר מה קרה.‬
‫- כשיוצאים ומשתכרים, לא זוכרים כלום -‬
‫בדרך כלל, בחקירות רצח,‬
‫יש קורבן,‬
‫ואז הולכים לחפש את הרוצח.‬
‫במקרה הזה, היה לנו רוצח…‬
‫- הראשון -‬
‫אבל הוא לא ידע מי היו הקורבנות שלו.‬
‫- שכחתי איך קראו לו -‬
‫- השני -‬
‫- לא ידעתי איך קראו לו -‬
‫אז נאלצנו ללכת אחורה, במובן מסוים,‬ ‫ולאתר את כל הקורבנות.‬
‫- בוא נראה אם נצליח לרענן את זיכרונך -‬
‫לא סירבתי לענות לאף שאלה…‬
‫- מס' ארבע? -‬
‫- נילסן: גובה 1.73 -‬
‫- שיער די מתולתל, עם קעקועים -‬
‫ונכנסתי לפרטי פרטים.‬
‫- מס' שבע, בערך 1.75, מבטא אירי -‬
‫אם כבר…‬
‫- מס' עשר, חיוור, מבט ריק, סגור, כחוש -‬
‫אף רוצח בריטי…‬
‫- ספר לי על מס' 12 -‬
‫לא התמודד בצורה כל כך גלויה…‬
‫- שיער חום, בן 30-25 -‬
‫- בגדים משומשים -‬
‫עם העבירות שלו כמו שאני התמודדתי עם שלי.‬
‫- מס' 13, בן 28-27 -‬
‫- חבר לשעבר במשמר המלכה, הוא עישן -‬
‫- עישן מה? -‬
‫- את מה שלי היה -‬
‫הוא נתן לנו מידע מאוד מוגבל,‬
‫אבל אלה היו בעיקר גברים צעירים.‬
‫אבל חשבתי,‬
‫שאם מה שנילסן אמר לנו זו האמת,‬
‫איך לכל הרוחות, במקום כמו לונדון,‬
‫נרצחו 15 איש בלי שאף אחד שם לב?‬
‫היה למשטרה את כל מה שהיא הייתה צריכה‬ ‫כדי להגיש נגדי כתב אישום.‬
‫ככה, כל הסיפור היה מוגן‬ ‫תחת עיקרון הסוב-יודיצה,‬
‫ומורחק מהישג ידה‬ ‫של התקשורת הצמאה לשערוריות.‬
‫זו עמדה להיות החקירה הגדולה ביותר בקריירה‬ ‫של כל אחד מהם,‬
‫וכדי לתפוס יותר מקום‬ ‫באור הזרקורים המקצועי והציבורי…‬
‫- רחוב פליט -‬
‫הם וידאו שכל תושבי המדינה ישמעו על כך…‬
‫- סאנדיי אקספרס -‬
‫כשהם יושבים לאכול ארוחת בוקר.‬
‫- דיילי טלגרף, דיילי מירור, סאנדיי מירור,‬ ‫סאנדיי פיפל, ספורטינג לייף -‬
‫הייתי במשרד,‬
‫ודסק החדשות קרא לי ונתן לי דף‬
‫שעליו היה כתוב ששרברב‬ ‫שעובד בדיינו-רוד מצא…‬
‫- דאגלס בנס, עיתונאי, דיילי מירור -‬
‫חתיכות בשר אדם בתוך ביוב.‬
‫התקשרתי לסקוטלנד יארד,‬ ‫אבל הם לא ידעו על זה כלום.‬
‫אז פשוט כתבתי את הכתבה.‬
‫אבל הייתה התנגדות לפרסום של הכתבה,‬
‫כי באותה תקופה, לא רצינו להעיק על אנשים‬ ‫בזמן שהם אכלו ארוחת בוקר,‬
‫ואין שום ספק‬
‫שהפרטים על מה שקטרן גילה‬
‫היו גורמים לאנשים כמעט להקיא‬ ‫על הקורנפלקס שלהם.‬
‫אז לא היה לי מושג אם יפרסמו את הכתבה.‬
‫- חמישי, עשרה בפברואר, 1983 -‬
‫אמרו לי שיש…‬
‫- גופה מבותרת נמצאה בביוב -‬
‫חקירת רצח בקרנלי גארדנס,‬
‫ושאלו אם אני יכול להגיע לשם בהקדם האפשרי.‬
‫לא התלהבתי מזה במיוחד. חשבתי שזה…‬
‫- ביל המילטון, כתב, BBC -‬
‫סיפור די שגרתי, ושאם יהיה לי מזל אולי אני‬ ‫אגלה משהו שישיג לי כתבה בחדשות של שש,‬
‫ואז כולם ישכחו מזה.‬
‫בדרך כלל, כשמגיעים לזירת פשע כזאת,‬
‫הכביש כבר חסום. עזבו את הבית, הכביש.‬
‫הפעם לא היה זכר לזה.‬ ‫הגענו עד לכניסה של הבניין.‬
‫אבל כן ריאיינו כמה אנשים‬
‫ששמו לב אליו, שראו אותו,‬ ‫שחשבו שהוא קצת מוזר, קצת שקט.‬
‫כבר ראיתם אותו באזור הזה פעם?‬
‫כן, ראיתי אותו מטייל עם הכלב שלו,‬ ‫ופשוט הנהנתי לו לשלום.‬
‫ואז, אחרי חצי שעה, שמענו‬
‫שהרוצח הזה לא רצח רק מישהו אחד.‬
‫הוא רצח 15 או 16 אנשים.‬
‫מה?!‬
‫במובן מסוים, זה נשמע נורא,‬
‫אבל התמלאתי באדרנלין באותו רגע.‬
‫אני חייב להודות שזה ריתק אותי לחלוטין.‬
‫עד כה, רק מעטים בקרנלי גארדנס…‬
‫- ביל המילטון -‬
‫הצליחו לקלוט את גודל הזוועה שהתרחשה פה,‬
‫מפני שבתוך שעות ספורות,‬ ‫מה שנראה כסתם עוד חקירה,‬
‫התפתח לאחת מהחקירות הגדולות ביותר‬ ‫של רציחות סדרתיות‬
‫שנערכו אי פעם בבריטניה.‬
‫עורכי החדשות שאלו, "איזה עוד מידע יש לך?‬ ‫מה עוד אתה יכול לספר לנו כרגע?"‬
‫אף אחד לא ידע את הפרטים שפורסמו,‬ ‫חוץ מהשוטרים שחקרו את הפשע וממני.‬
‫מאחר שלא יכולתי ליצור קשר עם אף אחד,‬ ‫אני לא הדלפתי כלום לתקשורת.‬
‫המשטרה הייתה זו שנתנה לתקשורת את כל המידע‬ ‫שהופיע בכותרות בימים הבאים.‬
‫ואז שמענו שהאיש הזה‬
‫עובד בתפקיד בכיר בלשכת תעסוקה,‬
‫ומראיין אנשים!‬
‫בששת החודשים האחרונים הוא עבד פה,‬ ‫בשירותי התעסוקה הציבוריים,‬
‫ומי שעבד איתו הכיר אותו פשוט כדז.‬
‫טוב, חשבתי לעצמי,‬
‫"הבחור הזה הוא חתיכת פסיכופת".‬
‫אפשרו לתמונה משוחדת לחלוטין להיווצר‬ ‫בתודעה הציבורית,‬
‫עוד לפני שהאשימו אותי בכלל בפשע כלשהו,‬ ‫ונתנו לתקשורת חירות מלאה לנצל את המצב הזה.‬
‫זה אפשר לדימויים המפלצתיים לצבור תאוצה‬
‫ולעורר את הדמיון הרווחי של הציבור.‬
‫- שש עשרה רציחות בבתי האימה,‬ ‫נמצאו שני ראשים -‬
‫ככתב בעיתון,‬ ‫שום דבר לא ממש מזעזע או מפתיע אותי.‬
‫כבן אדם, דברים כן מזעזעים ומפתיעים אותי.‬
‫כששמעתי שהוא הרג 15 או 16 איש‬ ‫תוך ארבע שנים,‬
‫חשבתי, "איך זה יכול לקרות במשך ארבע שנים,‬ ‫במדינה שאמורה להיות מתורבתת,‬
‫בלי שיהיה לנו מושג?"‬
‫כולנו דיברנו על זה שהבעיה הכי גדולה‬ ‫עבור כל רוצח‬
‫היא להיפטר מהגופה.‬
‫אבל איך הוא נפטר מ-15 או 16 גופות?‬
‫בקרנלי גארדנס מצאנו שרידים‬ ‫רק של שלוש גופות.‬
‫אז שאלתי אותו איפה הוא הרג את שאר האנשים.‬
‫שבתי ונזכרתי בעובדה‬
‫שרצחתי שלושה בקרנלי גארדנס,‬
‫ואת השאר…‬
‫במלרוז אווניו 195.‬
‫- מלרוז אווניו -‬
‫שזה רק כמה ק"מ מקרנלי גארדנס.‬
‫היה פשוט קפוא.‬
‫קור אימים.‬
‫אבל הבלש שהיה פקד התקשר אלינו,‬ ‫ואמר, "טוב, כולם לבוא לעבודה.‬
‫אנחנו הולכים למלרוז אווניו.‬
‫יתדרכו אותנו שם".‬
‫קחו בחשבון שלא ידענו מה מחכה לנו שם.‬
‫- קארן האנט, שוטרת -‬
‫לא הכינו אותנו לזה. היינו הגל הראשון.‬
‫אז יצאנו לדרך.‬
‫אבל כשהגענו למלרוז אווניו,‬
‫השוטרים שחקרו את הפשע אמרו לנו,‬
‫"טוב, קיבלנו מידע לפיו‬
‫דניס נילסן גר פעם במלרוז אווניו,‬
‫והודה‬
‫שהוא הרג לא מעט אנשים ושהם קבורים בחצר".‬
‫כולם שתקו מרוב הלם,‬
‫ואז נתנו לנו סרבלים ירוקים.‬
‫"קחי, קארן, תלבשי סרבל.‬
‫קחי קלשון ותתחילי לחפור."‬
‫לפני כמה דקות,‬ ‫ואן משטרתי עצר לפתע מחוץ לבית,‬
‫וצוות של שישה שוטרים שמצוידים באתים,‬ ‫מסננות וציוד חפירה נוסף,‬
‫מיהר במורד המעבר הצדדי אל החצר האחורית.‬
‫"תמצאו מה שאפשר.‬
‫האם הבחור הזה משקר?‬ ‫או שהוא אומר לנו את האמת?‬
‫יכול להיות שהוא מדמיין."‬
‫נילסן סיפר לנו על השיטה שבה הוא היה נפטר‬ ‫מהגופות במלרוז אווניו.‬
‫הנחתי את הגופות מתחת לרצפה,‬
‫אבל בסופו של דבר הן התחילו להסריח,‬
‫ולהירקב, והגיעו רימות.‬
‫ובשלב מסוים,‬
‫כבר לא נשאר מקום מתחת לרצפה,‬ ‫כי היו שם כל כך הרבה גופות.‬
‫אז הוא היה חייב למצוא פתרון.‬
‫דיברתי עם שכנה,‬
‫שאמרה שהיא זוכרת שהוא הדליק כמה מדורות.‬
‫- טס מהוני -‬
‫בעיקר בערב,‬
‫כי פעם עבדתי בערבים,‬
‫ו… זהו.‬
‫חשבת שהוא שורף זבל?‬ ‫-כן.‬
‫נראה שהגופות נשרפו בחצר האחורית‬ ‫לפני שהן נקברו?‬
‫- רב-פקד נורמן בריירס, בלש -‬
‫יכול להיות.‬
‫התחלנו לשמוע על מה שהוא עשה.‬
‫הוא שרף אותן בחצר האחורית,‬
‫וכשנשאר רק אפר,‬
‫הוא פיזר אותו בחצר וקבר אותו באדמה.‬
‫אבל היו מדורות בחצר הזאת באופן קבוע.‬
‫למיטב ידיעתי, אף אחד לא התלונן.‬
‫כל האזור נחסם לחלוטין עכשיו,‬
‫והורו על עיתונאים להתרחק מזירת הפשע.‬
‫קדימה, תתרחקו.‬
‫זו הייתה עבודה מייגעת,‬ ‫כי האדמה הייתה קפואה,‬
‫ואמרתי, "אנחנו בחיים לא נסיים את זה".‬ ‫חשבנו שייקח לנו שנה לחפור בכל החצר.‬
‫בשעות אחר הצוהריים המאוחרות,‬ ‫הצוות הקודר והמיואש מעט ארז את הציוד ועזב,‬
‫וחבריו נענעו בראשם לשלילה‬ ‫כשנשאלו אם עבודתם הניבה תוצאות היום.‬
‫ואז התחלנו לשאול,‬
‫למה לא התעוררה מחאה גדולה של אנשים שאמרו,‬ ‫"כן, הבן שלי…‬
‫אבא שלי נעלם"?‬
‫זה לא קרה.‬
‫נדמה היה שלאף אחד לא אכפת מהם.‬
‫מי היו האנשים האלה?‬
‫זו משימה כמעט בלתי אפשרית.‬
‫- נילסן: חיפשתם בשאר הדירה? -‬
‫אבל נילסן אמר לנו שאנחנו צריכים לחפש‬ ‫בקרנלי גארדנס‬
‫תיבה להובלת תה.‬
‫- למה? -‬
‫- קרנלי גארדנס -‬
‫ושם, מצאנו עוד חלקי גופות,‬
‫שאותם לקחנו לחדר המתים.‬
‫אחד מהחלקים שנלקחו מהדירה‬
‫היה זרוע,‬
‫עם כף יד.‬
‫לקחנו טביעות אצבעות מכף היד הזאת,‬
‫ופשוט נדהמנו‬
‫כשמצאנו התאמה.‬
‫זה היה בחור צעיר בשם סטיבן סינקלייר.‬
‫היה לו תיק במשטרה‬
‫כי הוא הסתבך בכל מיני עבירות פליליות קלות,‬
‫אבל אף פעם לא דיווחו שהוא נעדר.‬
‫אז עשינו כל מאמץ אפשרי‬ ‫כדי ליצור קשר עם קרובי המשפחה שלו.‬
‫- פרת', סקוטלנד -‬
‫לילה אחד דיברנו על כל מיני דברים והוא אמר‬
‫שהוא רוצה לנסוע ללונדון,‬ ‫שהוא עומד לנסוע ללונדון…‬
‫- מרי מקדונלד,‬ ‫אם האומנה של סטיבן סינקלייר -‬
‫ובעלי אמר, "סטיבן, זה טיפשי מצידך,‬ ‫כי זה לא מקום שמתאים לנער כמוך".‬
‫הוא אמר, "אבל אני נוסע".‬
‫סינקלייר היה מחוסר בית שהגיע מסקוטלנד,‬
‫והוא נבלע אל תוך לונדון.‬
‫- תחנת המשטרה בהורנסי -‬
‫- אתה יכול לספר לי איך הכרת את סינקלייר? -‬
‫- נילסן: שתינו ביחד והתחלנו לדבר -‬
‫- הוא אמר, "לא אכלתי כל היום" -‬
‫התחיל‬
‫להסתמן שרוב הקורבנות האלה היו…‬
‫- חיוור, מבט ריק, סגור -‬
‫צעירים דרי רחוב…‬
‫- לבוש ברישול -‬
‫חסרי בית.‬
‫- נראה מוזנח -‬
‫- כחוש -‬
‫- גווע ברעב -‬
‫אנשים מהשכבה הזאת.‬
‫צריך לזכור מה קרה בבריטניה באותה תקופה.‬
‫- צעדה נגד אבטלה, מאי 81' -‬
‫היו שיעורי אבטלה גבוהים בכל המדינה.‬
‫שיעורי אבטלה גבוהים מובילים לכך שאנשים‬
‫נמשכים ללונדון כמו מגנט.‬
‫הם חושבים שצומח שם כסף על העצים.‬
‫אבל אין כסף על העצים,‬
‫והם מתרוששים.‬
‫- המשרות שזמינות היום -‬
‫נילסן הסתובב עם שואב האבק שלו,‬
‫ואסף את הקורבנות האלה,‬
‫את הגברים הצעירים והפגיעים האלה.‬
‫הניסיונות לזהות את הקורבנות מתמקדים‬
‫באוכלוסיית דרי הרחוב הצעירים ההולכת וגדלה‬ ‫של לונדון.‬
‫המשטרה משערת שהקורבנות היו גברים‬ ‫מתחת לגיל 21 שברחו מבתיהם,‬
‫ושהתפתו להיכנס אל הבית‬ ‫כי הובטחו להם אוכל ומקום לינה ללילה.‬
‫נניח רגע לאוטוביוגרפיה.‬
‫אני חושב שהגיע הזמן ללכת לאסוף‬ ‫את ארוחת הצוהריים.‬
‫סליחה.‬
‫ברוכים השבים.‬ ‫הרגע לקחתי את ארוחת הצוהריים שלי.‬
‫זה קארי כלשהו.‬
‫אני חושב שלטבחים האלה אין הרבה מושג.‬
‫נראה שהוסיפו לקארי חלבון מעובד מסויה,‬
‫בשר מלאכותי.‬
‫אני אזרוק קצת רוטב הודי חריף מעל,‬
‫ואולי הוא יוסיף לזה קצת טעם.‬
‫טוב, בואו נטעם את זה.‬
‫זה לא רע. אני מופתע.‬
‫זה בטח הרוטב ההודי שהוספתי.‬ ‫הוא נתן לזה קצת טעם.‬
‫בכל אופן, איפה הייתי? כן.‬
‫1983.‬
‫- 48 שעות לאחר המעצר -‬
‫ערב טוב.‬
‫עובד מדינה בן 37‬
‫הואשם ברצח של גבר בן 20,‬
‫שגופתו נמצאה בבית בצפון לונדון‬ ‫מוקדם יותר השבוע.‬
‫דניס אנדרו נילסן יתייצב מחר בבית המשפט.‬
‫אני דחוס בתוך מכונית מסחרית מאובטחת,‬
‫בדרכי מהכלא.‬
‫זהו היום הראשון שבו אתייצב חשוף‬ ‫אל מול בני עמי.‬
‫ידענו איך קוראים לו,‬
‫אבל אף פעם לא ראינו אותו.‬ ‫לא ידענו איך הוא נראה.‬
‫ציפינו לבחור גדול ושרירי.‬
‫חזק.‬
‫ציפינו למתאגרף במשקל כבד כמעט.‬
‫הכול היה מלא בעיתונאים,‬
‫שחיכו לצלם את התמונה הראשונה‬ ‫של המפלצת הזאת.‬
‫אמרתי לצלם,‬
‫"הוא יצא עם סדין על הראש.‬
‫אנחנו לא נראה אותו".‬
‫- רק מי שאשם מסתיר את פניו -‬
‫אבל לא היה לו סדין על הראש.‬
‫אני בן אדם,‬
‫לא מפלצת.‬
‫זה לא נעים, נכון?‬
‫הרגשתי כמעט…‬
‫זה נורא לנסח את זה ככה,‬
‫אבל קצת מאוכזב.‬
‫באמת יכול להיות שזה הוא?‬
‫הוא פשוט לא נראה‬ ‫כמו שאנחנו מדמיינים רוצח סדרתי.‬
‫איך מישהו כזה יכול לעשות את מה שהוא עשה?‬ ‫הבחור הזה, שנראה רגיל לגמרי,‬
‫שהיינו חולפים על פניו ברחוב‬
‫בלי ממש לשים לב אליו.‬
‫המכונית המסחרית נסעה לתחנת המשטרה בהורנסי,‬ ‫שבה נמשכות החקירות.‬
‫עכשיו, רצינו לדעת משהו‬ ‫על הילדות של נילסן, מן הסתם.‬
‫האנשים היחידים שהיו יכולים לספר לנו‬ ‫עליה הם בני המשפחה שלו.‬
‫- בריטיש טלקום סקוטלנד,‬ ‫אברדין וצפון-מזרח סקוטלנד, 1982 -‬
‫ידענו שהוא מאברדינשייר…‬
‫- ספר טלפונים אלפביתי -‬
‫אז חיפשתי בספר הטלפונים של אברדינשייר,‬
‫והייתה רק רשומה אחת תחת השם נילסן.‬
‫- נילסן, או.אם, לורן רואד 38 -‬
‫והתקשרתי לאימא שלו ואמרתי,‬
‫"את יודעת הרי שאנחנו חייבים‬ ‫לצלם ראיון על זה",‬
‫והיא אמרה, "לא היום.‬ ‫אני לא מסוגלת להתמודד עם זה".‬
‫אמרתי, "אבל אני במקרה נמצא‬ ‫באברדינשייר היום.‬
‫יהיה חבל אם נצטרך לבוא שוב במיוחד",‬
‫והיא אמרה, "טוב, בסדר".‬
‫מחוץ לבית שלה היה שלט קטן‬ ‫שהכריז שהגינה שלה‬
‫היא הגינה הכי טובה בכל האזור.‬
‫בפנים, הבית היה מצוחצח.‬
‫לא הייתה טיפת אבק בשום מקום.‬
‫היא נכנסה למטבח והביאה מגש מכסף.‬
‫עוגיות שורטברד שהיא אפתה.‬
‫- אימא -‬
‫ואמרתי לה, "איך…‬
‫איך הרגשת כששמעת ש…"‬
‫והיא אמרה…‬
‫ניסיתי לחשוב מה השתבש,‬
‫ולמה האנשים שעבדו איתו‬ ‫בלונדון לא שמו לב למשהו?‬
‫- אליזבת סקוט, אימו של נילסן -‬
‫לפני שזה נמשך כל כך הרבה זמן.‬
‫אני חושבת שאם הוא היה בבית,‬ ‫הייתי שמה לב שמשהו לא בסדר.‬
‫כי בדרך כלל,‬
‫אי אפשר לגור עם מישהו‬ ‫אם לא יכולים לזהות שמשהו מטריד אותו.‬
‫כי איכשהו, מי שעשה את זה,‬ ‫זה לא דניס שאני הכרתי.‬
‫- מעמידה פנים כהרגלה -‬
‫אוי ואבוי. אוי ואבוי לי.‬
‫הוא היה ילד שקט. לא היה בו‬ ‫שום דבר יוצא דופן כשהוא היה צעיר,‬
‫הוא פשוט היה ילד רגיל ושקט.‬
‫הייתי ילד שנמצא במצוקה פנימית,‬
‫ואף אחד לא שם לב.‬
‫אני זוכר,‬
‫כאילו שמוקרן לי סרט בתוך הראש.‬
‫אני רואה ילד קטן ושברירי.‬
‫הוא נמצא בסביבה חדשה‬ ‫של כוחות עוצמתיים שפועלים עליו.‬
‫הרגשתי שאני שונה באיזשהו אופן.‬
‫ייתכן שהעובדה שהייתי עני, רזה‬ ‫ולבוש בבגדים מרופטים‬
‫הייתה המתקפה המוגדרת הראשונה‬
‫על הביטחון העצמי שלי, שרק החל להתעצב.‬
‫ייתכן שהעובדה שלא היה לי אבא להתפאר‬ ‫בו הייתה מתקפה נוספת.‬
‫- ממזר -‬
‫- המשפחה התביישה בי -‬
‫- לא קיימים תצלומים שלי -‬
‫אבא שלו אף פעם לא היה קרוב למשפחה וכל זה.‬
‫נאלצתי לגדל אותם לבד.‬
‫והייתה גם תהום ענקית ביני לבין אימא שלי.‬
‫- היא הייתה מאוד קרה כלפיי מבחינה רגשית -‬
‫הייתי אישה חמה, ועשיתי כל מה שיכולתי.‬
‫גידלתי אותו בדיוק כמו את שאר הילדים.‬
‫ובכן…‬
‫שקרים ארורים.‬
‫- שקרים -‬
‫כשהייתי בן שמונה או תשע,‬
‫לקיתי לראשונה בתופעה שמכונה אהבה.‬
‫היא הייתה כלפי ילד אחר,‬ ‫שאיתו מעולם לא דיברתי אפילו.‬
‫ראשי התמלא בדמותו,‬ ‫כפי שחזיתי בה בבית הספר.‬
‫זה היה מצב משונה, עז ומסקרן,‬
‫אבל עקרונותיהן המוסריים הנוקשים‬ ‫של החברה והכנסייה היו כה חזקים‬
‫שנאלצתי להסתיר את ההנאות‬ ‫והכמיהות הפנימיות שלי מהעולם.‬
‫גברים שמחליטים לאהוב גברים אחרים‬ ‫לא רק סובלים מדעות קדומות ומבוז,‬
‫אלא גם מועמדים לדין ונשלחים לכלא.‬ ‫רבים מאיתנו נגעלים מזה,‬
‫מגברים שרוקדים עם גברים.‬
‫רוב ההומוסקסואלים נאלצים‬ ‫לחיות חיים סודיים ואפלים.‬
‫- הרגשתי שונה, זר, נחות, מבויש -‬
‫זה סבל גדול‬
‫לגלות שהאישיות הגנטית שלך‬
‫נתפסת כמפלצתית ובזויה.‬
‫מצאתי את עצמי עדיין לא בן עשר,‬
‫וכבר נחשב לפושע,‬
‫זר, יצור מתועב.‬
‫הורשעתי ונגזר עליי להיענש‬
‫בגין פשע שהטבע הוא האשם בו.‬
‫נכפה עליי לא להיות מי שאני באמת‬ ‫מחוץ למחשבותיי.‬
‫- תחנת המשטרה בהורנסי -‬
‫לחוקרים לא הייתה בעיה לאפשר לנילסן לספר‬ ‫את הסיפור שלו‬
‫בלי ללחוץ עליו יותר מדי,‬ ‫כי הוא דיבר בחופשיות.‬
‫- למה הזמנת אותם לדירה שלך? -‬
‫- נילסן: הם רצו לשתות משהו.‬ ‫לא היה להם לאן ללכת -‬
‫- אני לא ממש יודע -‬
‫אז חשבתי להיפגש עם נילסן בעצמי.‬ ‫רציתי לראות אם הוא יצליח להיזכר בעוד משהו‬
‫על הברים שבהם הוא הכיר את חלק מהקורבנות,‬
‫והוא סיפר לנו שהרבה מהם‬
‫היו ברים של הומוסקסואלים…‬
‫- דה גולדן ליון -‬
‫- דה סולסברי פי.אייץ' -‬
‫- בעיקר בווסט אנד -‬
‫בווסט אנד בלונדון.‬
‫- אתה הומוסקסואל? -‬
‫ברור שאני הומוסקסואל,‬
‫אבל אני שומר את זה לעצמי.‬
‫הדבר האחרון שאנשים מוכנים להודות בו‬ ‫זה שהם הומוסקסואלים.‬
‫אז ריכזתי את הפעילות של הצוות שלי‬ ‫בווסט אנד בלונדון.‬
‫ואז גילינו שהוא התחיל עם גברים‬ ‫בברים של הומוסקסואלים,‬
‫וברגע שאפשר להצמיד לזה משהו,‬
‫"הרוצח ההומוסקסואל", זה יתפוס.‬
‫לא משנה אם זה נכון, אם זו האמת,‬
‫זה יתפוס.‬
‫"בלעדי!‬
‫הרוצח ההומוסקסואל, דני הגיי השובבני."‬
‫כן.‬
‫- האגודה ההומו-לסבית של וימבלדון -‬
‫למרות שב-1983,‬
‫מבוגרים בני 21 ומעלה שקיימו יחסים בהסכמה‬ ‫כבר לא הועמדו לדין,‬
‫הומוסקסואלים ולסביות נודו מהחברה.‬
‫הייתה הרבה הומופוביה ממסדית‬
‫בהרבה חלקים של החברה הבריטית,‬ ‫כולל בתקשורת ובמשטרה.‬
‫וכמו שעמדנו לגלות, נילסן ידע את זה‬
‫טוב מאוד.‬
‫אני זוכר שישבתי ושתיתי כוס תה עם מישהו‬ ‫שעבד בלשכת הדוברות של סקוטלנד יארד,‬
‫והוא אמר, "זה סיפור מדהים,‬
‫אבל זה אפילו יותר מדהים כי הוא אחד משלנו".‬
‫הוא היה פעם שוטר!‬
‫כשגילינו שהוא היה שוטר, אנחנו…‬
‫טוב, אני חשבתי, שבגלל זה הוא הצליח‬ ‫לא להיתפס במשך כל כך הרבה זמן.‬
‫הוא שוטר. הוא תמיד צעד אחד קדימה.‬
‫הכרתי שני שוטרים,‬
‫שלא היו בלשים, שעבדו איתו.‬
‫הבלש שניהל את החקירה, סגן הניצב,‬
‫הורה לי לגשת למשרד שלו,‬
‫כי הוא רצה שאני אבוא ואספר להם על…‬
‫- סמל שני בוב ברנטון, בלש -‬
‫החבר שלי, דניס.‬
‫הוא היה אחד מהאנשים האלה שכשמדברים איתם,‬
‫הם מרכינים את הראש ונמנעים מקשר עין.‬
‫מתבודד במלוא מובן המילה.‬
‫- אהבו אותי -‬
‫הוא לבש מדים,‬ ‫אבל הוא לא ממש הצליח להשיג משהו.‬
‫אני לא חושב שזה עניין אותו.‬
‫- התפטרתי -‬
‫הוא עזב לפני שיפטרו אותו.‬
‫- ההומופוביה הייתה מאוד נפוצה -‬
‫נראה לי שאף אחד לא הניד עפעף.‬
‫- הם ביקשו ממני לשקול להישאר -‬
‫לא הייתה מסיבת פרידה.‬
‫ואז, אחרי כמה שנים,‬
‫לפני שהוא התחיל להרוג אנשים,‬
‫התקשרו אליי ושלחו אותי לבית כלשהו‬
‫כדי לחקור תקיפה חמורה.‬
‫הדבר הראשון ששמתי לב אליו היה‬ ‫שהקירות היו צבועים בשחור,‬
‫וזה לא ממש מצא חן בעיניי.‬
‫החלון בסלון היה שבור לגמרי,‬
‫והכול היה מכוסה בדם.‬
‫קטין צעיר נלקח משם לבית החולים.‬
‫והוא היה פשוט ילד עזוב, חיוור ורזה.‬
‫אם אני זוכר נכון, עשו לו יותר מ-100 תפרים.‬
‫מישהו התחיל איתו בבר,‬
‫גבר עם מבטא סקוטי כבד,‬
‫שהזמין אותו לבוא דירה שלו…‬
‫והשקה אותו באלכוהול,‬
‫ואז הוא התעורר,‬
‫וגילה שהוא ערום לחלוטין,‬
‫ושהאיש הזה מתקרב לעברו.‬
‫אז הוא היה יכול או להילחם או לברוח,‬ ‫והוא פשוט זרק את עצמו דרך החלון.‬
‫חזרתי לתחנת המשטרה,‬ ‫והיה שם איזה בחור סקוטי,‬
‫וזה היה…‬
‫החבר שלי, דניס.‬
‫אז שאלתי אותו,‬
‫"למה הקטין הזה זרק את עצמו דרך החלון?"‬
‫והוא אמר, "אני לא יודע למה הוא עשה את זה.‬
‫אבל אם יש לכם ראיות, תאשימו אותי במשהו.‬ ‫אם אין לכם, אתם חייבים לשחרר אותי".‬
‫זה דניס.‬
‫הוא הכיר את החוק.‬
‫אחר כך גילינו שהקטין הזה דווח כנעדר,‬
‫ודיברנו עם ההורים שלו,‬
‫אבל אבא שלו פשוט אמר,‬
‫"הוא לא הולך לבית משפט".‬
‫ואני זוכר שאמרתי לאבא שלו, "אתה מבין‬
‫מה יקרה אם לא תגישו תלונה?‬
‫הוא יעשה את זה לעוד מישהו".‬
‫לא, הם היו נחושים בדעתם.‬
‫רתחתי מכעס.‬
‫לא אמרתי לו הרבה, רק אמרתי,‬
‫"אין לך מושג כמה מזל יש לך, דניס".‬
‫כי הוא היה הולך לכלא.‬
‫על חבלה גופנית חמורה במזיד‬
‫אפשר לקבל מאסר עולם.‬
‫כשטיפלנו במישהו, נדרשנו למלא דוח מודיעין,‬
‫ובראש הדוח הקלדתי,‬
‫"לדעתי,‬
‫האיש הזה הוא פסיכופת מסוכן".‬
‫אני כל הזמן תוהה מה היה קורה‬ ‫אם הם היו אומרים, "אנחנו נגיש נגדו תלונה".‬
‫מי עדיין היה בחיים היום?‬
‫אבל הבושה שיחקה פה תפקיד.‬
‫הם התביישו.‬
‫והם רצו לקחת אותו הביתה ולשכוח מזה.‬
‫הוא בטח חשב שיש לו הכי הרבה מזל בעולם.‬
‫והוא בחיים לא שכח את זה.‬
‫- שבועיים לאחר המעצר -‬
‫לווסט אנד‬
‫הייתה אווירה משלו.‬
‫הרבה אקשן, המון אנשים,‬
‫זו הייתה דרך ללכת לאיבוד.‬
‫הוא היה פשוט מלא בכל טיפוס אפשרי,‬ ‫מעשירים לעניים.‬
‫אבל אחד מהשוטרים בצוות שלי חזר אליי ואמר,‬
‫"הלכתי לבר ודיברתי עם כמה אנשים שם,‬
‫והם תיארו בחור בשם ג'ון,‬
‫שהם מכנים 'ג'ון ממשמר המלכה'".‬
‫- מס' 13 -‬
‫נילסן כבר סיפר לנו על בחור בשם ג'ון…‬
‫- שמו הפרטי היה ג'ון -‬
‫שחבש כובע צמר שנראה‬ ‫כמו הכובע של משמר המלכה.‬
‫- חבר לשעבר במשמר המלכה -‬
‫- איך הכרת אותו? -‬
‫אבל גילינו‬ ‫שג'ון ממשמר המלכה היה ידוע באזור‬
‫כנער ליווי.‬
‫זו הייתה הפעם הראשונה‬ ‫ששמעתי את הביטוי "נער ליווי".‬
‫הלילה מביא עימו את המחול הפרוע.‬
‫זוהי הברית שלפני הסעודה,‬
‫שבה משביעים כל תיאבון שהוא.‬
‫זנק מהר אל ליבו של המחול האלים,‬
‫והשבע את התשוקות הללו.‬
‫זה היה גן שעשועים, לא?‬
‫ונילסן יכול היה להשיג מה שבא לו.‬
‫זה היה פשוט שוק בשר.‬
‫הלכנו לתחנת המשטרה המרכזית בווסט אנד,‬ ‫והיה להם אינדקס של כל נערי הליווי,‬
‫והיו מאות.‬
‫הצלחנו לזהות שג'ון ממשמר המלכה‬
‫הוא גבר בשם ג'ון האולט,‬
‫ודיברתי עם אימא שלו.‬
‫האולט עזב את הבית מרצונו‬ ‫והתחיל להשתמש בסמים,‬
‫והיא פשוט יצאה מתוך נקודת הנחה‬ ‫שהבן שלה מת.‬
‫נילסן ידע מן הסתם‬ ‫שכשנערי הליווי הצעירים האלה נעדרים,‬
‫לרוב, הם פשוט נבלעים ללא זכר בתוך לונדון.‬
‫- מלרוז אווניו -‬
‫החפירה בחצר הקטנה הזאת נעשתה קלה יותר,‬
‫אבל התחיל להתברר שהוא לא שיקר.‬
‫מצאנו עשרות על גבי עשרות של עצמות קטנטנות.‬
‫אבל אף אחת מהן לא הייתה במצב מספיק טוב‬ ‫כדי שנוכל לזהות אנשים בעזרתה.‬
‫ואז התחלתי לחשוב שאולי לעולם לא נגלה‬
‫מי האנשים האלה היו.‬
‫וחשבתי לעצמי,‬ ‫"איך לכל הרוחות מגיעים למצב הזה?‬
‫איזו מין דרך צריך לעבור‬
‫כדי להגיע למצב הזה?"‬
‫המשטרה פנתה אליי.‬
‫הם מצאו את כרטיס הביטוח הלאומי שלי‬ ‫בדירה של דז.‬
‫אני מניח שהמשטרה חשדה בי בהתחלה,‬ ‫מהבחינה של מי אני ולמה לא…‬
‫- מרטין -‬
‫למה הוא לא חיסל אותי?‬
‫- חמש שנים לפני המעצר -‬
‫זה היה לילה חמים.‬
‫שיחקתי במכונת הימורים,‬
‫ובחור שעמד מאחוריי הסתכל עליי.‬
‫ראיתי את ההשתקפות שלו במכונה.‬
‫הוא אמר, "אתה לא תזכה בהרבה במכונה הזאת".‬
‫אמרתי, "עכשיו אתה אומר לי",‬ ‫והוא אמר, "נראה לי שהיא פשוט כבר מרוקנת".‬
‫והוא אמר, "אתה רוצה לבוא איתי הביתה?"‬
‫חזרנו למלרוז אווניו,‬
‫והוא השמיע מוזיקה קלאסית.‬
‫מיהו האדם הזה?‬
‫פרט אחד מתוך העדר.‬
‫רוח רפאים בקרב החברה.‬
‫כיצד הוא נוצר?‬
‫מי ומה כיוונו אותו אל עבר הגורל הזה?‬
‫הוא שאל אותי מאיפה אני,‬
‫הוא שאל אותי על המשפחה שלי,‬ ‫אז חשבתי שאכפת לו‬
‫וזה הרשים אותי,‬
‫וחשבתי לעצמי, "אה! טוב, אני מחבב אותך".‬
‫אבל לא אמרתי את זה.‬ ‫רק חשבתי שאני מחבב אותו.‬
‫אמרתי לו שאני מאקסטר, לא מלונדון.‬
‫כשהייתי צעיר יותר,‬ ‫היו כמה אנשים שידעו שאני הומוסקסואל,‬
‫אבל הם פשוט חשבו שזה יעבור לי עם הזמן.‬
‫כל הילדים חשבו שאני די מגוחך,‬
‫אז הייתי הולך לחדר השינה שלי.‬
‫רק רציתי להיות בחושך.‬
‫הייתי בן 14 כשברחתי מהבית.‬
‫נראה לי שלא היו לי הרבה יותר מעשרה פאונד‬ ‫או משהו כזה,‬
‫אבל זה היה מספיק כדי להגיע ללונדון.‬
‫אני זוכר שחשבתי, "אז זו לונדון".‬
‫"אני בלונדון! אף אחד פה לא יודע מי אני.‬
‫אני יכול ללכת לאיבוד פה."‬
‫אבל לא היה לי איך להתפרנס,‬ ‫לא ידעתי מה לעשות,‬
‫וקפאתי מקור.‬
‫אז מצאתי מקום לישון בו,‬
‫בחניון מאחורי כיכר פיקדילי,‬
‫אבל אז ראיתי שיש שם עוד נערים,‬ ‫שפשוט מסתובבים שם.‬
‫"מעניין מה קורה שם?"‬
‫ראיתי שמשלמים להם.‬
‫ראיתי גברים מנשקים נערים.‬
‫אבל אז איזה גבר זקן עבר לידי,‬ ‫והוא הסביר לי שאנחנו נמצאים ב"מדף הבשר",‬
‫שבו כל פנס רחוב היה שייך לנער ליווי כלשהו.‬
‫ולכולם היו כינויים.‬
‫לא קראו להם בשמות האמיתיים שלהם. זה ברור.‬
‫לא כולם היו הומוסקסואלים,‬ ‫הם עשו את זה רק בשביל הכסף.‬
‫חלק מהלקוחות לא היו הכי נחמדים לפעמים,‬
‫אבל עשינו את זה כדי לשרוד.‬
‫אבל דז היה די נחמד. מאוד נחמד, האמת.‬
‫עוד לא ראיתם כלום.‬
‫לפני כמה שבועות קנינו את הטלוויזיה הזאת,‬ ‫360 פאונד,‬
‫את מערכת הסטריאו, ב-200 פאונד,‬
‫ואת התוכן פה למעלה, האמיש.‬ ‫תראו את האמיש. הוא יקר מפז.‬
‫הוא אפילו הראה לי את החצר.‬
‫כשעברנו לפה,‬ ‫החצר האחורית הזאת הייתה מגרש גרוטאות,‬
‫עם מלא תנורי בישול וצמיגים ישנים, ופסולת,‬
‫וחתיכות גבס ועץ, ואלוהים יודע מה עוד.‬ ‫היא הייתה מכוסה לחלוטין בזבל,‬
‫ואנחנו, כי אנחנו דיירים טובים‬ ‫שמנסים לשפר את הבית,‬
‫גרמנו לה להיראות ככה‬ ‫תוך שלושה חודשים. תראו.‬
‫היא יחסית נקייה ומסודרת. יש שם גדר קטנה.‬
‫צומחים פה הרבה ירקות,‬
‫ומה עוד יש להגיד…‬
‫אבל היה לו בקבוק בקרדי,‬
‫והוא שתה ממנו בזמן שדיברנו.‬
‫ואז…‬
‫הלכנו למיטה.‬
‫מאחר שזוהי תשוקתי,‬
‫היצור היפהפה ביותר בעולמי‬
‫הוא נער רזה וחלק.‬
‫מראהו, עם יופיו הרב והנצחי,‬
‫מכה בי בגלים פראיים של תשוקה.‬
‫האדם כפייתי.‬
‫הדחף עוצמתי.‬
‫הלב פועם בעוז.‬
‫אין הוא יודע מה צופן לו עתידו.‬
‫כנראה בערך שעתיים לאחר מכן,‬
‫פקחתי את העיניים וראיתי מולי עשן,‬
‫והוא ישב רכוב עליי.‬
‫ופשוט דחפתי אותו אחורה.‬
‫אמרתי, "מה קורה? מה קרה?"‬
‫והוא אמר, "הפלת את התנור".‬
‫הבאתי מים, שפכתי אותם על הרצפה, והלכתי,‬
‫כי מאוד נלחצתי‬ ‫כי חשבתי שהרסתי לו את הדירה.‬
‫אבל זה לא היה הגיוני.‬
‫התנור לא היה אמור להיות דלוק,‬ ‫כי זה היה לילה חמים.‬
‫ואז הבנתי שהוא ניסה להרוג אותי באותו לילה.‬
‫אבל לא ידעתי עם מי לדבר,‬ ‫לא ידעתי למי לפנות.‬
‫לונדון הייתה מאוד הומופובית באותה תקופה.‬ ‫זה בהחלט היה נכון לגבי המשטרה,‬
‫וזה בהחלט היה נכון לגבי התקשורת,‬ ‫אז שתקתי, בתוך חדר,‬
‫כמו שהייתי עושה כשהייתי צעיר יותר, בחושך.‬
‫דממה.‬
‫במבט לאחור,‬ ‫אני מבין שהייתי אמור להיות הקורבן הראשון.‬
‫זו הייתה רק ההתחלה בשבילו.‬
‫בלונדון, שוטרים שמחפשים‬ ‫את שרידיהם של קורבנות רצח‬
‫מצאו היום לדבריהם,‬ ‫"כמות משמעותית של עצמות אדם".‬
‫זה היה… פשוט בית קברות.‬
‫מצאנו כמות גדולה של עצמות אדם.‬
‫ספציפית, חתיכה של עצם ירך‬ ‫שאורכה להערכתי הוא כ-15 ס"מ.‬
‫מצאנו אותן כל הזמן.‬
‫זה לא שכל שלוש או ארבע שעות מצאנו אחת.‬
‫מצאנו אחת כל כמה דקות.‬
‫חתיכה כזאת, חתיכה אחרת, שיניים.‬
‫השוטרים שמחפשים בחצר האחורית‬ ‫של בית בצפון לונדון‬
‫מאמינים שייתכן שהם התקרבו מעט‬ ‫לזיהוי חלק משרידי הגופות שהם מצאו שם.‬
‫הסיפור הזה היה כמו סרט אימה שהפך למציאות.‬
‫אבל…‬
‫- שיין -‬
‫כשקורה משהו כזה, זה גם מרגש בצורה משונה.‬
‫יש לנו משיכה מקאברית לדברים כאלה,‬ ‫ואנחנו רוצים לדעת עוד פרטים.‬
‫אנחנו לא רוצים פחות מידע, אלא עוד מידע.‬
‫אימא שלי מספרת סיפור מאוד שונה.‬
‫למשטרה יש שמות של כשישה אנשים‬ ‫שלדעתה עשויים להיות קורבנות…‬
‫טוב, זה הופיע בכל הכותרות ו…‬
‫- לזלי -‬
‫לא יודעת. ברור שזה עניין אותי.‬
‫כלומר, את מי לא? זה היה מזעזע,‬ ‫וחשבתי, "אלוהים, איזה הורים מסכנים",‬
‫וזהו.‬
‫אבל אז מישהו דפק בדלת,‬
‫וזה היה שוטר שאמר, "אפשר להיכנס?"‬ ‫שאלתי, "מה קרה?"‬
‫הוא אמר, "אנחנו יכולים להיכנס?‬ ‫כדאי שתשבי", וחשבתי, "אלוהים".‬
‫זה עדיין לא עלה בדעתי בכלל.‬
‫כשנכנסנו פנימה הוא הראה לי תמונה.‬ ‫הוא אמר, "את מכירה אותו?"‬
‫ואמרתי, "כן, ברור".‬
‫זה היה גרהם, אהבת חיי.‬
‫ואז הוא אמר,‬
‫"שמעת על מישהו בשם נילסן?"‬
‫אפילו אז עדיין לא הבנתי,‬
‫כי אמרו שנילסן תקף‬ ‫רק הומוסקסואלים חסרי בית.‬
‫אז זה הרגיע אותי קצת שהוא…‬
‫שזה לא יכול להיות הוא. הוא לא הומוסקסואל.‬
‫ואז הם שאלו אותי‬ ‫אם הוא עבר טיפולי שיניים לאחרונה.‬
‫חשבתי לעצמי,‬
‫"למה אתם כל הזמן שואלים אותי‬ ‫על צילומי שיניים, ושיניים ולסתות?"‬
‫ואז קלטתי.‬
‫גרהם אהב לקנות לי תקליטים.‬
‫אני זוכרת שהוא קנה לי תקליט‬ ‫של "פאט לארי'ז בנד", קראו לו "זום",‬
‫ואיך שאני שומעת את התקליט הזה,‬ ‫אני ישר חוזרת לשם.‬
‫וזה היה התקליט האחרון שהוא קנה לי.‬
‫אבל אי אפשר להגיד שהיינו משפחה מאושרת,‬ ‫כי לא היינו.‬
‫לא היה לנו הרבה כסף כשהיינו ילדים,‬ ‫היינו מאוד עניים,‬
‫אבל הרגשנו שאנחנו משפחה‬ ‫ואהבנו את אימא שלנו,‬
‫אבל רוב הזיכרונות לא טובים.‬
‫לרוב, זה היה בגלל סמים.‬
‫זה היה ב-31 באוקטובר,‬
‫וגרהם הבטיח לי באותו בוקר‬
‫שהוא לא ייקח סמים.‬
‫וידעתי,‬
‫ברגע שהוא דיבר איתי, ידעתי שהוא לקח משהו,‬
‫ומאוד התעצבנתי עליו מן הסתם.‬
‫ואלוהים, אמרתי משהו פשוט נוראי.‬
‫באמת.‬
‫אמרתי, "אם תצא ותשיג עוד מנה,‬
‫שלא תעז לחזור לפה בחיים".‬
‫זה בדיוק מה שקרה.‬
‫הוא בחיים לא חזר.‬
‫אז…‬
‫כן.‬
‫הייתי בדרך הביתה‬
‫מחנות הממתקים הקטנה שבקצה הרחוב,‬
‫וכשהלכתי במורד הרחוב שמעתי צעקות,‬
‫ומשום מה, ידעתי שזה הקול של אימא שלי‬ ‫ושזו אימא שלי שסובלת,‬
‫וכשנכנסנו הביתה, אימא שלי בכתה במטבח.‬
‫אבא שלי נרצח על ידי דניס נילסן.‬
‫העיתונאים היו ברברים.‬
‫הם אמרו שכולם היו חסרי בית,‬ ‫שכולם היו הומוסקסואלים. זה לא נכון.‬
‫אל תכניסו את כולם לאותה משבצת.‬ ‫כל אחד מהם היה אדם בפני עצמו.‬
‫התקשרתי לעיתונים וצעקתי עליהם.‬
‫ואז התקשורת הגיעה אל מחוץ לדלת שלנו.‬
‫אלוהים, זה היה נורא.‬
‫ואחד מהעיתונאים שאל‬ ‫אם אני יודעת את כל הפרטים.‬
‫אמרתי, "אני יודעת את מה שהמשטרה סיפרה לי".‬
‫והוא אמר, "הם לא סיפרו לך מה קרה אחר כך?"‬ ‫אמרתי, "לא, למה?" הוא אמר,‬
‫"זה לא מאוד נעים. את רוצה שאני אספר לך?"‬ ‫אמרתי, "כן".‬
‫- המשטרה העירונית, סיכום תחקיר -‬
‫- תחקיר של: -‬
‫פשוט היה לי צורך כפייתי.‬
‫- דניס אנדרו נילסן -‬
‫הייתי חייבת לדעת.‬
‫- מס' 14 -‬
‫נילסן היה בווסט אנד…‬
‫- פניתי בפינת הרחוב -‬
‫- נתקלתי בבחור -‬
‫והוא ראה את גרהם מנסה לתפוס מונית,‬
‫אבל אף מונית לא עצרה לו‬ ‫כי הוא לא הפסיק להתנדנד.‬
‫- עצרתי מונית -‬
‫ונילסן לקח אותו לדירה שלו…‬
‫- לקרנלי גארדנס -‬
‫שם הוא נעמד מאחוריו…‬
‫- תמשיך -‬
‫- אני זוכר שהתקדמתי קדימה -‬
‫וחנק אותו.‬
‫- אני זוכר שהוא היה מת -‬
‫- כנראה שאני עשיתי את זה -‬
‫זה מה שהוא אמר.‬
‫ואז הוא הושיב אותו בכורסה,‬
‫למשך יומיים, בזמן שהוא הלך לעבודה.‬
‫הוא חזר וישב לידו על הספה,‬ ‫והם צפו בטלוויזיה ביחד.‬
‫בערב השלישי, הוא הפשיט אותו,‬
‫העמיד אותו מול מעין מראה של שולחן טואלט,‬ ‫החזיק אותו מאחור,‬
‫כיסה אותו בטלק, ואז אונן עליו.‬
‫פשוט רציתי להעמיד פנים שזה לא קרה.‬
‫"הוא לקח מנת יתר ומת איפשהו. לא!"‬
‫אבל אי אפשר לעצור את המחשבות.‬
‫זה בלתי אפשרי.‬
‫למה שמישהו יעשה משהו כזה?‬
‫אפילו לחיה, למה שמישהו יעשה את זה?‬
‫טוויטלס, אתה מרגיש יותר טוב?‬
‫אני חושב שיש לו זיהום בדרכי הנשימה.‬
‫כן.‬
‫אתמול נראה לי, קיבלתי מכתב‬ ‫מעיתונאי שניסה למצוא משהו לכתוב עליו.‬
‫"אני מבין שאתה עובד על אוטוביוגרפיה…"‬
‫בלה, בלה, בלה.‬
‫"מה אתה מספר בה?"‬
‫בלה, בלה, בלה.‬
‫הייתי צעיר ורציתי להיות עיתונאי חוקר.‬
‫הייתי לגמרי חסר ניסיון.‬
‫ובוקר אחד קראתי בעיתון…‬
‫- ספר הרצח של נילסן -‬
‫שהיה איזה רוצח סדרתי אחד,‬
‫שהרג 15 אנשים,‬
‫ושעכשיו כותב את האוטוביוגרפיה שלו בכלא…‬
‫- ראס קופי, עיתונאי -‬
‫וזה סקרן אותי.‬
‫- עמודי הרוע: הספר שבו מפלצת מספרת‬ ‫מדוע היא רצחה 12 איש -‬
‫אז התחלתי לכתוב לנילסן.‬ ‫"מר נילסן היקר, אני מאמין שהספר שלך‬
‫יהפוך לאבן דרך בתחום הקרימינולוגיה,‬
‫ואני רוצה לסקר אותו‬
‫עבור עיתון חדשותי בריטי רציני."‬
‫אחרי שבוע, הגיע מכתב.‬
‫הדבר הראשון ששמתי לב אליו זה‬ ‫שהעט נלחץ מאוד חזק על הדף,‬
‫כמו שעושה אדם שמת לספר את הסיפור שלו.‬
‫"ראס היקר, תודה על מכתבך. אתה משתוקק‬ ‫לדעת איך אני מצדיק את הפרסום של ספרי?‬
‫הדחף הראשוני שלי הוא לצטט את אוסקר היקר:‬
‫'אין ספר מוסרי או לא מוסרי. ספר יכול להיות‬ ‫או כתוב היטב או לא כתוב היטב.'"‬
‫כשקיבלתי לראשונה חלקים מהאוטוביוגרפיה שלו,‬ ‫קופסאות ארכיון מלאות בקלטות ובכתבי יד,‬
‫התקשרתי לעורך שלי‬ ‫ב"דה סאנדיי טיימס מגזין" ואמרתי,‬
‫"אתה לא תאמין מה השגתי".‬
‫מה שהיה מעניין היה מה שקשור לסבא שלו.‬
‫לאורך ימי חיי…‬
‫אני שב וחוזר לתעלומה של סבי,‬
‫אנדרו וייט.‬
‫התבוננתי בתצלום שלו מנעוריו…‬
‫שצולם כשהוא שירת כמש"ק‬ ‫במלחמת העולם הראשונה.‬
‫אני זוכר שנהגתי לשחק עם שלוש המדליות שהוא‬ ‫קיבל על כך ששירת את מלכו, ג'ורג' החמישי.‬
‫הוא כל כך אהב את סבא שלו.‬
‫אני ממש רואה את שניהם ביחד.‬
‫לכל מקום שהוא הלך, הוא לקח את דניס איתו.‬
‫אני חושבת שהיה להם קשר נהדר.‬
‫הוא היה אדם מופלא בעיניי.‬
‫מלוא 62 שנותיו‬
‫נרחבות מדי עבור הסיפור הקצר הזה,‬
‫אבל הוא הטביע בי חותם בל יימחה.‬
‫סבא מת במפתיע כשהייתי בן חמש.‬
‫הוא ראה את סבא שלו שוכב בארון קבורה,‬
‫ואנשים דתיים הרי אף פעם לא אומרים‬ ‫שמישהו מת.‬
‫הם פשוט אמרו שהוא עבר לעולם הבא.‬
‫הוא אמר, "הוא תמיד לקח אותי איתו לכל מקום.‬
‫למה הוא לא יכול היה לקחת אותי איתו‬ ‫לעולם הבא הזה?"‬
‫הוא אמר שכשהוא ראה את הגופה של סבא שלו,‬
‫מושג האהבה ומושג המוות התאחדו עבורו.‬
‫- כשהתבגרתי -‬
‫- חיפשתי -‬
‫- סבא -‬
‫היעלמותו הפתאומית פערה חור בתודעתי,‬
‫שהתמלא באמצעות דמיוני הפרוע.‬
‫איזו דרך לחגוג את חג המולד.‬
‫ואני חושב שמאחר שזו עונת החגים,‬
‫אני אעשן סיגריה קסומה.‬
‫שנים רבות לאחר מכן,‬
‫לנילסן הייתה תקופה‬ ‫שבה הוא בחן מחדש את החיים שלו.‬
‫בואו נהנה מקצת קסם.‬
‫הוא אמר שזה קרה כי הוא היה יכול‬ ‫להשיג מריחואנה בקלות בכלא.‬
‫אוי ואבוי.‬
‫אלוהים.‬
‫אני מסטול על כל הראש.‬
‫אה, האורגן שלי פה מולי.‬
‫מונח לפני אורגן נייד קטן‬
‫משנות ה-80.‬
‫כאן, בבידוד הנפלא הזה שאליו אני כבר מורגל,‬
‫אני יכול להשתמש במכחול הצלילים הזה‬
‫כדי לצייר את כל גוני רגשותיי.‬
‫אני מושיט את ידיי אל האורגן,‬ ‫והן רועדות קלות.‬
‫"משם החל טריפ שנמשך שמונה שעות."‬
‫"אני צופה במה שמתגולל מולי, כמו בסרט,‬
‫עם מסך רחב וסאונד סטריאופוני,‬
‫בצבעוניות חדה."‬
‫"במשך שנים, הסוגיה של סבי רחשה‬ ‫מתחת לפני השטח, בלתי פתורה,‬
‫מוסתרת בתוך תת-המודע שלי."‬
‫"אני זוכר במעורפל את עמדת הירי‬ ‫מהבטון עם החרכים‬
‫שבה דברים משונים קרו בין סבי לביני."‬
‫"היה מזעזע במיוחד להודות בכך‬
‫שהמגע היחיד שחוויתי‬ ‫במהלך שנות ההתפתחות המוקדמות של חיי‬
‫היה חיבוקו המכאיב, המבלבל והפרדוקסלי‬
‫של פדופיל."‬
‫- פדופיל -‬
‫דממה.‬
‫אבל נקודת המפנה הכי משמעותית בחייו‬
‫התרחשה כשהוא הפך לטבח בצבא,‬
‫וזה היה הרגע שבו‬ ‫לנילסן היה חדר משלו בפעם הראשונה.‬
‫והוא היה מתפשט…‬
‫- טלק -‬
‫ומפזר טלק על הגוף שלו,‬
‫ומסתכל על עצמו במראה‬
‫כאילו שהוא רואה גופה.‬
‫הדמות הדמיונית הזאת שנאלצתי ליצור.‬
‫אני הוא והוא אני.‬
‫וכמעט בטוח שהוא פנטז‬ ‫על איך לגרום לזה לקרות במציאות.‬
‫- שמונה חודשים לאחר המעצר -‬
‫משפטו של דניס נילסן הועבר לאולד ביילי.‬
‫ארבעה אישומי רצח נוספים הוגשו נגדו החודש.‬
‫עד שהתחיל המשפט באולד ביילי,‬
‫זיהינו‬
‫בסך הכול שבעה קורבנות.‬
‫גילינו שחלקם היו גברים חסרי בית.‬ ‫חלקם היו הומוסקסואלים, אבל לא כולם.‬
‫הם היו פשוט בחורים שנסחפו ממקום למקום,‬
‫אבל היה ביניהם קשר אחד.‬
‫נילסן ידע שאם הם ייעלמו,‬
‫אף אחד לא ימהר לשים לב.‬
‫כל הקורבנות היו גברים צעירים.‬
‫מרטין דאפי מוויראל,‬
‫מלקולם בארלו מרוטרהאם,‬
‫קנת אוקנדן, סטודנט קנדי בן 26‬
‫שהגיע לביקור במדינה הזאת לפני שלוש שנים,‬
‫וויליאם סאת'רלנד מאדינבורו…‬
‫אני פשוט לא מצליחה לעבור הלאה.‬
‫- פרנסס סאת'רלנד,‬ ‫אימו של ויליאם סאת'רלנד -‬
‫יש לך אזהרה כלשהי‬
‫להורים של צעירים ששוקלים לנסוע ללונדון?‬
‫שלא ייסעו.‬
‫זה מקום פשוט אכזרי ונוראי.‬
‫השוטרים סיפרו לי שהמשפט מתחיל,‬
‫והם אמרו,‬ ‫"תקשיבי, רק באנו כדי לייעץ לך לא ללכת,‬
‫כי הם ידברו על גרהם,‬
‫ויהיו להם את חלק מה…‬
‫בעצם, הכלים המקצועיים שבהם הוא השתמש".‬
‫ואני חשבתי, "לא, אני הולכת".‬
‫פשוט היה לי צורך כפייתי,‬ ‫הרגשתי שאני חייבת ללכת.‬
‫במובן מסוים, ככה אני…‬ ‫לפי התפיסה שלי, בעצם,‬
‫חלקתי לגרהם כבוד אחרון.‬
‫פחות או יותר.‬
‫ככה נפרדתי ממנו, בעצם,‬
‫ולא רציתי…‬
‫לא רציתי שהם ידברו עליו ו…‬
‫שלא יהיה שם אף אחד בשבילו,‬
‫אז פשוט הרגשתי צורך ל…‬
‫הרגשתי שאני חייבת ללכת, וזה מה שעשיתי.‬
‫יום שני בבוקר, ה-24 באוקטובר.‬ ‫אני נמצא בתוך מכונית מסחרית מאובטחת‬
‫בדרך לאולם מספר אחת‬ ‫בבית המשפט הפלילי המרכזי, אולד ביילי.‬
‫כעת, היום, אני אעמוד לדין.‬
‫בית המשפט הפלילי המרכזי הוא‬ ‫ללא ספק בית המשפט הכי מפורסם בעולם.‬
‫זה תיאטרון.‬
‫…זה תיאטרון אבסורדי.‬
‫התפקידים נכתבו.‬
‫השחקנים מכחכחים בגרונם‬ ‫לקראת ההקראה הדרמטית שלהם.‬
‫אני זוכר את הפעם הראשונה שבה הוא עלה‬ ‫במדרגות באולם מספר אחת באולד ביילי…‬
‫…ונעמד, וכולם הסתכלו עליו.‬
‫כולנו ציפינו שהוא יודה באשמה.‬
‫אני מדמיין מצלמה של "פנוויז'ן",‬
‫על מנוף, מסתובבת ברחבי בית המשפט.‬
‫אם הוא היה מודה באשמה, לא היה נערך משפט,‬
‫אבל העיתונאים היו מאוד מתאכזבים‬ ‫כי לא היה להם על מה לכתוב.‬
‫זהו זה, הסיפור היה נגמר.‬
‫באולד ביילי,‬
‫עובד המדינה דניס נילסן כפר באשמה.‬
‫- כפרתי באשמה -‬
‫לא האמנתי. הוא אפילו לא מצמץ, כלום.‬
‫חשבתי לעצמי, "אתה בן אדם בכלל?"‬
‫דממה בבית המשפט!‬
‫דממה.‬
‫עד אז, הגנת פעם על רוצח סדרתי?‬
‫לא.‬
‫וגם לא מאז.‬
‫- איוואן לורנס, מפרקליטי המלכה, סנגור -‬
‫כלומר, אם לא מחשיבים את האחים קריי.‬
‫כשמסתכלים על זה מנקודת מבט של בן אדם רגיל,‬
‫כל ההתנהגות הזאת משוגעת.‬
‫לא חשבנו שאפשר לטעון‬
‫שהוא לא מטורף.‬
‫אבל השאלה מבחינתי,‬
‫הייתה אם הוא היה משוגע מדי‬
‫מכדי שיגזרו עליו מאסר עולם בגין רצח.‬
‫היו שאמרו שאם הוא התנהג בצורה נורמלית…‬
‫הוא היה עובד מדינה, אחרי הכול,‬
‫שעבד בלשכת התעסוקה,‬
‫והוא היה שוטר.‬
‫אז אם הוא היה מסוגל להתנהג בצורה רציונלית,‬
‫הוא לא יכול להיות משוגע.‬
‫אבל לפי החוק,‬
‫אפשר להתנהג בצורה נורמלית לחלוטין‬ ‫במשך רוב הזמן,‬
‫ואז בתקרית מסוימת‬ ‫שבה הורגים מישהו להיות מטורפים,‬
‫ואז לחזור להיות נורמלים.‬
‫במקרה כזה יש נסיבות של אחריות מופחתת,‬ ‫ולכן, מואשמים בהריגה.‬
‫אני לא רוצה שהוא יהיה משוגע.‬ ‫אני רוצה שהוא ייענש. שייענש.‬
‫שיישא באחריות למה שהוא עשה.‬
‫"הוא לא בלתי שפוי", התעקשה התביעה,‬
‫"והוא גם לא סובל ממחלת נפש.‬
‫יש לו מבנה נפשי חריג,‬
‫אבל זה לא פוגם באופן משמעותי‬ ‫באחריות שלו למעשיו.‬
‫הוא ידע מה הוא עושה".‬
‫נילסן אמר לכאורה למשטרה,‬
‫"הזמנתי הרבה אנשים לדירה שלי,‬
‫ולא הרגתי את כולם".‬
‫היינו צריכים להוכיח‬ ‫שהייתה לו כוונה פלילית‬
‫ושהוא תכנן ללכת לווסט אנד‬ ‫כדי להתחיל עם הקורבנות האלה,‬
‫וזה קצת הלחיץ אותנו.‬
‫היינו יסודיים, מן הסתם, וחיפשנו את כל מי‬ ‫שפגש אותו בבר וסתם שתה איתו משהו.‬
‫"פגשת את הבחור הזה? הלכת לבית שלו?"‬
‫אבל ב-1983?‬
‫זה היה מבוי סתום.‬
‫לא ממש רציתי לעמוד בתיאטרון הזה,‬
‫כי זה מה שזה היה מבחינתי.‬ ‫כל העולם יצפה בזה.‬
‫לא רציתי שכולם ידעו שאני הומוסקסואל.‬
‫לא רציתי שזה יקרה.‬
‫למה אני מוכרח לעבור את זה‬
‫בגלל משהו שמישהו אחר עשה?‬ ‫למה שנעבור את זה?‬
‫אנשים כבר הזהירו אותי‬
‫שעורך הדין של הצד השני יקרע אותי לגזרים‬ ‫ויחשוף את החיים שלי,‬
‫אז לא רציתי להיות מעורב‬ ‫יותר ממה שכבר הייתי.‬
‫כשמצאנו בסוף חלק מהגברים האלה,‬
‫הם פחדו שאנשים יחשבו שהם הומוסקסואלים.‬
‫וזו הייתה הבעיה בכך שהתקשורת‬
‫התמקדה בהיבט האחד הזה של החקירה הזאת.‬
‫אני נזכר עכשיו בלילה אחד.‬
‫- ב-1982, פגשתי את… -‬
‫פגשתי עוד נפש אבודה, כמוני.‬
‫- קרל סטוטור -‬
‫נילסן דיבר על גבר צעיר בשם קרל סטוטור,‬
‫שדווקא ניצל ממנו.‬
‫ראיתי את השם קרל סטוטור‬ ‫מופיע באוטוביוגרפיה,‬
‫והחלטתי שמאוד חשוב‬
‫שאני אשמע את הסיפור‬ ‫מהצד של אחד מהאנשים שניצלו מנילסן.‬
‫אז קבענו שאני אבוא לפגוש אותו‬ ‫בדירה שלו ליד הים.‬
‫אני מנסה להכניס אותך‬ ‫לתוך ההקשר של הסיפור של נילסן.‬
‫כמה אתה זוכר מאותו לילה‬ ‫לפני שהתרחשה התקרית?‬
‫הייתי לבד.‬
‫זה היה בר של הומוסקסואלים, והוא ניגש אליי‬ ‫ושאל אם אכפת לי שהוא יצטרף אליי.‬
‫היה לי די נחמד לדבר איתו,‬
‫ועצרנו מונית ונסענו לקרנלי גארדנס.‬
‫סתם דיברנו, והוא מזג משהו לשתות, בקרדי,‬
‫ובסוף הלכנו למיטה.‬
‫אבל לפני שנכנסנו למיטה,‬
‫הוא אמר,‬ ‫"תיזהר שלא תיתפס ברוכסן של שק השינה".‬
‫הרוכסן נשבר.‬ ‫-כן.‬
‫אבל הייתי עייף, אז התכרבלנו, ונרדמתי.‬
‫ופתאום, היה לי קר.‬
‫ואז הבנתי שאני נמצא‬ ‫בתוך אמבטיה של מים קרים.‬
‫ניסיתי לצאת, והוא דחף אותי בחזרה פנימה.‬
‫שלוש פעמים עליתי מעל פני המים,‬ ‫והצלחתי להגיד,‬
‫"תפסיק. בבקשה, די".‬
‫ואני זוכר שפשוט שכבתי שם.‬ ‫לא הייתי מסוגל להילחם יותר.‬
‫אני זוכר שפשוט שאפתי את המים.‬
‫הרגשתי כאילו שאני נושם אוויר מוצק.‬
‫ואני זוכר שחשבתי, "אתה גוסס,‬
‫וככה זה מרגיש.‬
‫המאבק נגמר".‬
‫אנחנו בני תמותה‬
‫בעלי דחפים ומצפון.‬
‫אני גם חזק וגם חלש.‬
‫גם מלאך וגם שטן.‬
‫גם היד הקרירה שמרגיעה את המצח הקודח,‬
‫וגם היד הנואשת, מלאת הזעם,‬ ‫שלופתת את הגרון.‬
‫אני מבשר החיים והמוות כאחד.‬
‫- החייתי אותו -‬
‫אני זוכר שחזרתי להכרה ואת הכאב.‬
‫בקושי הצלחתי לנשום. זה היה נורא.‬
‫אבל הייתי מבולבל. לא זכרתי כלום.‬
‫אבל ידעתי שמישהו ניסה להרוג אותי,‬
‫אז הלכתי למשטרה.‬
‫הם לא האמינו לי.‬
‫הם לא התייחסו אליי בכלל.‬ ‫מבחינתם הייתי סתם קוקסינל מטופש ודרמטי.‬
‫קרל סטוטור הלך למשטרה,‬ ‫אבל היא לא עשתה כלום,‬
‫ואז גילינו שיש רצף של בערך חמישה כאלה.‬
‫הם פנו למשטרה והגישו תלונות‬
‫או ניסו להגיש תלונות, ודי זלזלו בהם, האמת.‬
‫אז לא עשו כלום.‬
‫חשבתי, "אולי הם צודקים.‬ ‫הם יודעים מה הם עושים. זו העבודה שלהם.‬
‫זה הייתי אני.‬
‫דמיינתי את זה".‬
‫נילסן נתן להם מידע שבעזרתו הם מצאו אותך.‬
‫הבלש שריאיין אותי אמר,‬ ‫"אנחנו רק רוצים לשאול אותך כמה שאלות.‬
‫אתה מכיר מישהו בשם דניס נילסן?"‬
‫אמרתי, "לא".‬
‫הוא אמר, "היית פעם בקרנלי גארדנס?"‬ ‫אמרתי, "איפה זה?"‬
‫הוא ענה, "טוב, רק עוד שאלה אחת",‬
‫ואמר, "שק שינה",‬
‫ואני התחלתי לרעוד.‬
‫והכול חזר אליי.‬
‫הכול.‬
‫לפרטי פרטים.‬
‫זה היה נילסן!‬
‫הוא חנק אותי עם הרוכסן של שק השינה.‬
‫אבל לפני שנכנסנו למיטה,‬
‫הוא אמר,‬ ‫"תיזהר שלא תיתפס ברוכסן של שק השינה".‬
‫בכך שהוא הזהיר אותי מראש,‬ ‫הוא כבר תכנן את המוות שלי.‬
‫אם הוא לא היה מצליח, היה לו אליבי.‬
‫הוא ידע מה הוא עושה.‬ ‫הוא לא היה פסיכוטי בכלל.‬
‫הוא היה בשליטה מלאה.‬
‫אני חי פשוט מאוד‬
‫כי לנילסן לא נשאר מקום מתחת לרצפה‬ ‫כדי לאחסן את הגופה שלי.‬
‫הסיפור של קרל סטוטור הוכיח‬ ‫שלנילסן הייתה כוונה פלילית,‬
‫אבל רוב הקורבנות האלה סיפרו לנו דברים,‬
‫ולא היו מוכנים להעיד בשום אופן.‬
‫להיחשף היה דבר פשוט נוראי‬ ‫בשביל הבחורים הצעירים האלה.‬
‫היו מכפישים אותם.‬
‫הייתי מאות פעמים בבתי משפט‬
‫וראיתי איך קורעים לגזרים קורבנות ועדים.‬
‫אז אנשים לא מוכנים להציב את עצמם במצב הזה.‬
‫שנאתי את זה שהתקשורת טענה‬ ‫שכל הקורבנות של נילסן היו‬
‫חסרי בית והומוסקסואלים פתטים.‬
‫זה היה נורא.‬
‫אני זוכר שחשבתי, "לא. אני שווה משהו",‬
‫ובמובן מסוים, זה בזכות נילסן,‬
‫כי אם לא הייתי כמעט מת,‬ ‫בחיים לא הייתי יודע.‬
‫אין ממה לפחד חוץ מהפחד עצמו.‬
‫אם נפטרים מהפחד, לא נשאר ממה לפחד יותר.‬
‫ביום השני למשפטו של דניס נילסן,‬ ‫התביעה המשיכה לבנות את התיק שלה.‬
‫קרל סטוטור סיפר שהוא הלך למיטה עם נילסן,‬
‫והתעורר באמצע הלילה כשהוא לא מסוגל לנשום‬
‫ומרגיש לחץ סביב הצוואר שלו.‬
‫בקול חלש מאוד, הוא סיפר לבית המשפט‬ ‫שהוא שמע את נילסן לוחש, "אל תזוז".‬
‫אני מאוד מעריכה‬
‫את האומץ שלהם להיחשף ואת החוסן הנפשי שלהם.‬
‫מה שעבר לי בראש זה,‬
‫"אתה טובע, האיש הזה רוצח אותך,‬ ‫וככה זה מרגיש, ואתה עומד למות".‬
‫- ליל האימה בדירתו של נילסן -‬
‫באולד ביילי,‬ ‫כמה מהפרטנרים שהיו לדניס נילסן בעבר‬
‫סיפרו על ניסיונותיו‬ ‫של נילסן לרצוח אותם לכאורה.‬
‫- "עכשיו ניצחתי את השדים שלי" -‬
‫אני זוכר שחשבתי לעצמי,‬ ‫"אני חייב להצליח לעבור את זה.‬
‫פשוט לשרוד".‬
‫חשבתי לעצמי,‬
‫"קדימה, אני יכול להתמודד עם כל אתגר‬ ‫שהחיים יציבו בפניי. נראה אתכם".‬
‫אז כן השתתפתי במשפט.‬
‫נרדמתי, ובערך בשלוש וחצי לפנות בוקר,‬
‫התעוררתי, והוא היה ממש לידי.‬
‫וצחקתי עליו ואמרתי, "מה אתה עושה?"‬ ‫והוא אמר, "הפלת את התנור".‬
‫אז מצאתי חופש מסוים.‬
‫אני יכול לבטא את עצמי יותר.‬ ‫אני לא חייב להסתיר תמיד את מה שאני מרגיש.‬
‫זה נהדר.‬
‫אבל קודם, באולד ביילי,‬ ‫חבר המושבעים פרש מהאולם‬
‫כדי לקבוע את פסק הדין במשפט של דניס נילסן.‬
‫ואם נקבל עוד עדכונים מהמשפט של נילסן,‬
‫נדווח לכם עליהם בהקדם האפשרי‬ ‫בהמשך התוכנית.‬
‫איך אפשר לבטא את תוכנו של משפט?‬
‫עשרה ימים של קשקושים‬
‫שמתחזים לעשרה ימים של עדויות רלוונטיות.‬
‫כשהם שבו לבסוף לבית המשפט,‬
‫הם הגיעו לפסק דין בכל אישומי הרצח‬ ‫ובשני אישומים של ניסיון רצח.‬
‫עשרה מושבעים הסכימו,‬
‫ושניים חלקו עליהם. יו"ר חבר המושבעים ענה‬ ‫שהם הגיעו לפסקי דין ע"פ דעת הרוב,‬
‫ומצאו אותו אשם בששת אישומי הרצח.‬
‫חבר המושבעים החליט למעשה‬ ‫שהוא אחראי לחלוטין למעשיו…‬
‫- דיילי מירור: אשם -‬
‫ולא בלתי שפוי.‬
‫- "סיפורים משונים" בראשו של נילסן -‬
‫כל מי שמעורב בסיפור של נילסן מגיע‬ ‫לבסוף לשלב‬
‫שבו הוא מחליט שנילסן היה רע ולא משוגע.‬
‫פשוט צריך להכיר אותו מספיק זמן.‬
‫זה כמו הקוסם מארץ עוץ שמסתתר מאחורי‬ ‫הווילון. בסוף נשארת רק חתיכה קטנה של כלום.‬
‫נילסן ידע ליצור דימוי כל כך מוחשי‬
‫של דמות אאוטסיידר רומנטית,‬
‫שזה הקשה על אנשים להאמין‬ ‫שהוא הרג מתוך רוע טהור.‬
‫הוא היה צריך לראות את עצמו בצורה מסוימת.‬
‫והסיפור על הסבא, יכול להיות שהוא נכון,‬
‫אבל אין עדויות לכך.‬
‫אז אני לא יכול שלא לחשוב‬ ‫שנילסן פשוט ניסה למצוא נבל אחר,‬
‫מלבד עצמו,‬
‫כדי שיהיה לו מישהו אחר להאשים.‬
‫בשעת התה היום,‬
‫נתנו לי את טופס הסיווג שלי,‬ ‫וסיווגו אותי כאסיר מסוכן ביותר.‬
‫"ההתנהגות שלך בכלא משביעת רצון,‬
‫אך הדיווחים מתארים אותך כאדם קר ומחושב,‬
‫שלא גילה כמעט שום נכונות להתמודד‬
‫עם עבירותיו.‬
‫איננו ממליצים להוריד את רמת הסיווג,‬
‫עקב היעדרה של חרטה אמיתית."‬
‫טוב,‬
‫אז לקחתי על עצמי לחבר הערה קצרצרה.‬
‫"הדוח הזה הוא דוגמה מובהקת‬ ‫להשמצות המשוחדות ומלאות התקינות הפוליטית‬
‫שניתן להניח שיכתבו פקידים זוטרים‬
‫הנואשים לנפח את מיתוס המפלצת‬
‫במקום לנהוג באובייקטיביות…"‬
‫החברה לא יצרה את נילסן.‬ ‫זה מה שהוא היה רוצה שתחשבו.‬
‫אבל אנחנו עדיין צריכים לשאת באחריות‬
‫על כך שיצרנו את החברה מלאת הדעות הקדומות‬
‫שאפשרה לו להרוג אנשים שוב ושוב.‬
‫זה היה קל.‬
‫הוא פשוט ידע, על סמך החוויות והנסיבות שלו,‬
‫שלאף אחד לא באמת אכפת.‬
‫אני נשבעת לכם, בקרנלי גארדנס,‬
‫אם הגופות לא היו נתקעות בביוב‬
‫ומשפיעות על האנשים שגרו מתחתיו,‬
‫הוא היה ממשיך להרוג עוד כמה שנים.‬
‫הסיבה היחידה שעצרו אותו‬
‫זה כי הפעילויות שלו הפריעו למישהו אחר.‬
‫זה לא היה קשור בכלל לקורבנות.‬
‫- רק שמונה מקורבנותיו של נילסן זוהו‬ ‫על ידי המשטרה -‬
‫- גרהם אלן (27) -‬
‫- מלקולם בארלו (23) -‬
‫- מרטין דאפי (16) -‬
‫- סטיבן הולמס (14) -‬
‫- ג'ון האולט (23) -‬
‫- קנת אוקנדן (23) -‬
‫- סטיבן סינקלייר (20) -‬
‫- ויליאם סאת'רלנד (26) -‬
‫שיין נכנס לחדר וסיפר לי.‬
‫הייתי במיטה, והוא נכנס ואמר, "נילסן מת".‬
‫ואמרתי, "אל תשקר",‬ ‫והוא אמר, "אני אומר לך, הוא מת".‬
‫ואף פעם לא דיברתי על זה יותר כי…‬
‫פשוט לא הייתה לזה משמעות מבחינתי.‬
‫והעיתונים שוב, אתם יודעים,‬
‫"מה את חושבת עכשיו שהמפלצת מתה?"‬
‫אמרתי, "כלום. אני לא חושבת עליו".‬
‫אפילו כשהוא מת,‬ ‫אני לא אתן לו להפוך אותי לקורבן.‬
‫אתם מבינים? אני רק מקווה שלאן שהוא ילך,‬ ‫הוא לא יפגוש את גרהם,‬
‫כי גרהם לא יהיה שיכור הפעם.‬
‫תרגום כתוביות: דנה עומר‬