Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
En, tro, tre, fire, fem, seks, syv, otte, ni, ti.
Jeg tror, båndoptageren måske er lidt itu.
Tale svinger fra en taler til den næste.
Nå, lad os begynde optagelsen.
Jeg hedder Dennis Nilsen.
DENNIS NILSENS STEMME I FÆNGSLET
Mine ledsagere, som I kan høre,
er et undulat-par, Hamish og Tweetles.
Hamish er en god dreng.
Jeg sidder her og ryger en rullet Scaferlati-cigaret.
Men dog.
Ja, vi ødelægger vores helbred.
Vi skal alle dø af noget, ikke sandt?
EN NETFLIX DOKUMENTAR
Denne morgen lånte en vagt mig sin News of the World,
et sladderblad, der udgiver sig for at være en avis,
og han bad mig om at se på side 21.
"Dennis Nilsen laver en syg joke ud af sine handlinger, fordi der i hans celle
er en plakat af Hannibal Lecter, stjernen i Ondskabens øjne."
"Og han tror, at en dag
bliver hans grusomme bedrifter udødeliggjort i en film."
Slut.
Sikke en omgang sludder!
Godaften.
Scotland Yard lancerede sin største mordefterforskning i dag…
RÆDSELSHUSET
…efter lig blev fundet i London.
I de næste par timer
vil omfanget af denne handling begynde at vise sig.
Tja,
hvad er artiklens nøjagtighed?
Ja, jeg blev dømt for mord,
men derudover er det meste ren fiktion.
Anklageren sagde, han begik flere mord.
Tilskuerpladserne har været fyldt op hver dag.
Dem, der ville høre om rædsler, blev ikke skuffede.
Godt. "Monsteret Des Nilsen."
Så snart du siger navnet, har folk allerede en holdning.
Dennis Nilsen, som kaldte sig selv "århundredets morder"…
De prøver stadig at fremstille mig
som den her farlige skabning, der er afholdt i fiktion.
Filmmonstrene.
Nilsen vil udgive sin autobiografi fra fængslet.
…en ufattelig historie.
Nå, lad os komme i gang.
London, 1983.
God eftermiddag. Det er ret køligt, må man sige.
Og det bliver ikke varmere i de næste par dage,
for de nord og nordøstlige vinde…
Jeg husker bestemt den dag,
for det var koldt og gråt udenfor,
og jeg sad på mit kontor,
da en kollega fortalte mig, at han blev kaldt til Cranley Gardens,
hvor menneskelige rester blev hevet op af et mandehul.
CRANLEY GARDENS, NORDLONDON
Da vi ankom, stod lejerne rundt om et mandehul.
Toiletterne var forstoppede,
og en ingeniør var blevet tilkaldt for at rense afløbene.
Og han opdagede en stor mængde kød og knogler.
Jeg er ikke ekspert,
men jeg mistænkte meget hurtigt, at det ikke stammede fra et dyr.
Virkede nogen interesseret i, hvad du fandt?
Ja, ham, der bor i den øverste lejlighed.
Lejerne sagde,
at de den forrige aften, lige omkring midnat,
havde hørt en skrabelyd udenfor.
Da de åbnede hoveddøren, så de manden fra lejligheden over dem.
Han havde kun en vest på.
Og det var februar og meget koldt.
De spurgte, om han var okay.
Han sagde: "Ja, jeg skulle bare tisse."
Jeg undersøgte sagen nærmere
og fandt ud af, han var ved det lokale jobcenter, hvor han arbejdede.
JOBCENTER
Og han kom normalt hjem fra arbejde
kl. 17.30 hver aften.
Så fandt vi ud af, at knoglestykkerne fra afløbene
rigtigt nok stammede fra et menneske.
Og patologen sagde, at kødstykket
så ud til at have kvælningsmærker på sig.
Og ja,
vi så en mand gå hen ad gaden.
Åh, tiden kommer
Tiden kommer!
Han var meget rolig.
Da jeg kom til Cranley Gardens, var politiet usikre.
De fiskede forsigtigt i håbet om at få oplysninger
om det menneskekød, der blev fundet nede i hus…
…afløbene.
Så sagde Nilsen:
"Det er underligt, at betjente kommer og taler om mine afløb."
Men han lukkede os ind i huset,
og vi gik op til taglejligheden.
Og så snart han åbnede døren,
ramte stanken dig.
Jeg genkendte den forfærdelige lugt.
Så vi sagde til ham…
"Drop dine narrestreger. Hvor er resten af liget?"
Og han så på mig, og han pegede på garderoben.
Og da jeg åbnede den,
var der to enorme, sorte skraldeposer.
Så jeg fik ham i håndjern, og jeg sagde, at han blev anholdt for mistanke om mord.
På vejen tilbage til stationen sad jeg ved siden af ham,
men noget gik mig på.
De to sække var enorme.
I bilen på vej til politistationen blev jeg spurgt…
"Taler vi om et eller to lig her?"
Jeg svarede straks…
"15 eller 16."
Hårene på nakken rejste sig.
Og jeg så politiinspektøren,
der så på mig i bakspejlet.
Jeg måtte bede ham om fokusere på at køre, fordi han slingrede over vejen.
Og det ramte mig. "Vi har en seriemorder her."
HORNSEY POLITISTATION
Jeg glider ned ad en lang korridor med betjenten,
og jeg indkvarteres i den første celle ved enden af gangen.
Jeg er anbragt der, i dette forældede rum,
med en lille bænk og et slidt lille bord.
Jeg sidder der, tænder en cigaret, og slapper af.
Vi vidste ikke med sikkerhed, om Nilsen fortalte sandheden.
Du tænker: "15 eller 16?"
Men vi måtte kun holde på ham i 48 timer,
og det er det.
Du skal få alt ud af den her fyr, som du overhovedet kan.
POLITIET REFERAT AF AFHØRING
AFHØRING AF:
Du ville ikke presse ham så hårdt,
at han ikke vil tale med dig.
JEG STILLER NOGLE SPØRGSMÅL
ER DU KLAR TIL AT SVARE PÅ DEM?
Jeg gad ikke sidde igennem en lang seance,
så jeg overraskede polititrioen
ved at indskyde, at jeg ville fortælle dem alt.
Nilsen holdt ikke op med at tale.
Han begyndte at fortælle præcis, hvad der var sket.
HVOR MØDTES DU MED DE FOLK?
Han gik ind på en pub…
JEG DRAK
…og talte med nogen,
tog dem til sin lejlighed.
De drak og lyttede til musik.
Næste morgen ville Nilsen vågne, og der lå et lig ved siden af ham.
ET SLIPS RUNDT OM HANS HALS
JEG VAR CHOKERET
FORFÆRDET
Da han blev udspurgt, sagde han,
han ikke huskede, hvad der skete.
NÅR DU DRIKKER IGENNEM, KAN DU IKKE HUSKE
I en mordsag er der normalt et offer, og så leder du efter morderen.
Her havde vi en morder…
DEN FØRSTE
…men han kendte ikke ofrene.
JEG HAR GLEMT NAVNET
DEN ANDEN
KENDTE ALDRIG NAVNET
Så vi måtte gå tilbage og spore alle ofrene.
LAD OS PRØVE AT FÅ DIG TIL AT HUSKE
Jeg afviste ikke at svare på noget.
NUMMER 4?
1,73 HØJ
KRUSET HÅR, TATOVERINGER
Jeg gav detaljer.
NR. 7. CIRKA 1,75 IRSK STEMME
Faktisk…
NUMMER 10 BLEG, TOM, GENERT, AFMAGRET
har ingen anden britisk morder…
FORTÆL OM NR. 12
…været så direkte…
BRUNT HÅR 25/30 ÅR GAMMEL
BRUGT TØJ
…med at konfrontere sin opførsel, som jeg har været.
NR. 13 27-28 ÅR
TIDLIGERE LIVVAGT HAN RØG
RØG HVAD?
MIT
Han gav begrænset information, men de var hovedsageligt unge mænd.
Men jeg tænkte, at hvis det Nilsen fortalte var sandt,
hvordan i alverden, i et sted som London,
kunne 15 mennesker blive myrdet, uden at nogen lagde mærke til det?
Politiet havde alle ingredienserne til at tiltale mig.
Det ville betyde, at sagen skulle ses på af en dommer,
og de sensationsglade medier var sat i skak.
Det ville blive den største sag i deres karrierer,
og for at styrke deres plads i offentlighedens spotlight,
sørgede de for, at hele nationen kendte til det,
når de satte sig ved morgenbordet.
Jeg sad på kontoret,
og redaktionen kaldte mig hen og gav mig en seddel,
hvor der stod, at en blikkenslager fra Dyno-Rod havde fundet
menneskekød i et afløb.
Jeg ringede til Scotland Yard, som ikke kendte til det.
Så jeg skrev historien.
Der var modstand mod historien, for dengang ville vi ikke oprøre folk
ved morgenbordet.
Og der er ingen tvivl om, at det, Cattran havde fundet,
ville få folk til at få morgenmaden galt i halsen.
Så jeg anede ikke, om historien ville blive trykt.
TORSDAG, 10. FEBRUAR, 1983
Jeg fik fortalt, at der var en mordefterforskning ved Cranley Gardens,
og om jeg kunne komme derud så hurtigt som muligt.
Jeg var ikke oppe at køre.
Jeg tænkte: "Det er en ret normal historie."
Måske kan jeg komme på Six O'Clock News,
og så er det glemt."
Normalt når du ankommer til sådan et åsted,
er vejen allerede blevet afspærret.
Det var den ikke her. Vi stod på trappetrinnet.
Men vi interviewede et par folk, som havde lagt mærke til ham.
De havde set ham. Han var lidt sær og stille.
Havde du set ham i området før?
Ja, han har gået med sin hund, og jeg hilste på ham.
Og så hører vi en halv time senere,
at denne morder ikke kun har dræbt én person.
Han har dræbt 15 eller 16.
Hvabehar?
Det her lyder forfærdeligt, men jeg oplevede et sus af adrenalin.
Jeg må indrømme, at jeg var fuldkommen fascineret.
Få personer i Cranley Gardens
har kunnet indse omfanget af det, der er sket.
Inden for få timer udviklede en simpel undersøgelse
sig til en af de største massemords-efterforskninger
i Storbritanniens historie.
Redaktørerne spørger:
"Hvad ved du ellers? Hvad har du til os nu?"
Ingen kendte til detaljerne udover betjentene på sagen og mig.
Jeg kunne ikke kommunikere, så jeg lækkede intet til pressen.
Det var politiet, der gav pressen den information,
der ramte overskrifterne de følgende dage.
Så hører vi, at denne mand
har et job som ledende medarbejder i et jobcenter,
hvor han interviewer folk!
Det sidste halve år har han arbejdet her, og han var kendt som Des.
Jeg tænkte, at fyren var en psykopat.
Et fordomsfuldt billede har dannet sig i offentlighedens bevidsthed,
selv før jeg overhovedet blev anklaget,
så medierne kunne udnytte situationen.
Så fortællingen om et monster var den fremtrædende
for at stimulere offentlighedens profitable fantasi.
16 MORD I SKRÆKHUSET TO HOVEDER FUNDET
Som reporter er der intet, der rigtig chokerer eller overrasker.
Som menneske bliver du chokeret og overrasket.
Da jeg hørte, at han havde dræbt 15 eller 16 mennesker på fire år,
tænkte jeg: "Hvordan kan det ske i dette såkaldt civiliserede land,
og vi anede det ikke?"
Vi talte alle sammen om, at det store problem for enhver morder,
er at skaffe sig af med liget. Hvordan skaffede han sig af med 15 eller 16?
Vi fandt kun rester efter tre lig ved Cranley Gardens.
Så jeg spurgte ham om, hvor han dræbte de andre henne.
Min hukommelse huskede, at jeg dræbte tre ved Cranley Gardens
og de andre
ved 195 Melrose Avenue.
Som kun ligger få kilometer fra Cranley Gardens.
Det var uhyre koldt. Iskoldt.
Vi blev ringet op af inspektøren, som sagde: "Godt, alle ind."
"Vi tager til Melrose Avenue."
"Der bliver vi briefet."
Vi vidste ikke, hvad vi ville møde. Ingen forberedelse. Vi var første bølge.
Så vi tog af sted.
Men da vi ankom til Melrose Avenue, sagde de efterforskende betjente:
"Godt. Vi har fået at vide,
at Dennis Nilsen plejede at bo på Melrose Avenue,
og at han har indrømmet mordet på ret mange mennesker,
og at de er begravet i haven."
Alle var stille.
Så fik vi grønne overalls.
"Her, Karen. Tag dine overalls på. Du får en høtyv. Begynd at grave."
For få minutter siden ankom en politivogn til huset,
og et halvt dusin betjente med spader, sigter og andre haveredskaber
-skyndte sig hen til baghaven. "-Find, hvad du kan."
"Lyver han? Eller siger han sandheden?"
Han kunne være en fantast.
Nilsen fortalte om, hvordan han skaffede sig af
med ligene ved Melrose Avenue.
Jeg lagde ligene under gulvbrædderne…
…men efterhånden kom der en lugt,
og de rådnede og maddikerne.
På et tidspunkt var der ikke plads under gulvbrædderne.
Der var så mange lig.
Han måtte finde på en idé.
Jeg talte med en nabo, som sagde, at hun huskede,
at han lavede en række bål.
For det meste om aftenen, for da arbejdede jeg.
Og… det er det.
-Troede du, han brændte affald? -Ja.
…at ligene var blevet brændt i baghaven inden begravelse?
Det er muligt.
Vi fandt ud af, hvad han gjorde.
Han brændte dem i baghaven,
og da der kun var aske tilbage,
gravede han det ned steder i hele haven.
Men der var også almindelige bål i den have.
Jeg har ikke hørt om nogen klager.
Området er nu spærret helt af, og nyhedsfolk er beordret væk.
Tilbage!
Det var hårdt arbejde, for jorden var frossen.
"Vi kommer aldrig igennem det."
Vi følte, opgravningen ville tage et år.
Sent på eftermiddagen pakkede et lettere fortvivlet hold sammen,
og de rystede på hovedet, da de blev spurgt, om de fandt noget.
Så spekulerer du på,
hvorfor der ikke havde været et stort ramaskrig om:
"Ja, min søn… Min far er forsvundet".
Det var der ikke.
Som om ofrene ikke betød noget.
Hvem var de mennesker?
Det er en umulig opgave.
NILSEN: HAR I GENNEMSØGT RESTEN AF LEJLIGHEDEN?
Nilsen sagde, vi skulle kigge i en kasse i Cranley Gardens.
HVORFOR?
I den opdagede vi flere kropsdele,
som vi fragtede til lighuset.
Noget af det, der blev fjernet fra lejligheden,
var en arm med en hånd på.
Vi tog fingeraftrykkene fra hånden,
og vi var helt forbløffede, da vi fik et match.
Det var en ung mand ved navn Stephen Sinclair.
Vi havde registreret ham, fordi han havde været på kant med loven
for diverse kriminelle forhold, men han blev aldrig meldt savnet.
Så vi gjorde alt for at kontakte eventuel familie.
PERTH, SKOTLAND
En aften talte vi, og han sagde,
at han gerne ville til London, at han tog til London.
Min mand sagde: "Stephen, hold nu op, for det er ikke et sted for en som dig."
"Jeg tager af sted."
Sinclair var en strejfer,
som kom ned fra Skotland, og han blev opslugt af London.
HORNSEY POLITISTATION
KAN DU FORTÆLLE, HVORDAN DU MØDTE SINCLAIR?
VI TOG EN DRINK OG BEGYNDTE AT TALE
HAN SAGDE: "JEG HAR IKKE SPIST HELE DAGEN"
Det begyndte at ligne, at de fleste af ofrene var…
BLEG, TOM
…hjemløse unge…
BESKIDT TØJ
…fattige…
SÅ SLIDT UD
AFMAGRET
SULTEN
Det var den klasse af mennesker.
Du skal se på Storbritannien dengang.
MARCH FOR JOBS MAJ 81
Arbejdsløsheden var høj i hele landet.
Konsekvensen ved det er, at der er mennesker,
der drages mod London.
De tror, gaderne er dækket af guld. De er ikke dækket af guld,
og du er ikke heldig.
DAGENS JOBS
Nilsen gik rundt med sin støvsuger
og sugede de her ofre op.
De her sårbare, unge mænd.
For at identificere ofrene ser man på Londons mange unge udstødte.
Politiet teoretiserer, at ofrene var bortløbne mænd under 21,
som blev lokket til huset med mad og husly for natten.
Lad autobiografien være.
Nu er det vist på tide at hente frokost.
Excusez-moi.
Velkommen tilbage. Jeg har fået min frokost.
Det er en slags gryderet.
Kokkene ved vist ikke, hvad de laver.
Gryderetten indeholder vist soja,
tekstureret protein, simuleret kød.
Jeg smider noget af den her vestindiske sauce ovenpå,
og det giver den måske noget smag.
Lad os smage.
Ret behageligt. Jeg er overrasket.
Det må have været saucen. Den har givet lidt smag.
Nå, hvor var jeg? Jo.
1983.
48 TIMER SIDEN ANHOLDELSEN
Godaften.
En 37-årig offentligt ansat
er blevet sigtet for mordet på en 20-årig mand,
hvis rester blev fundet i et hus i Nordlondon tidligere på ugen.
Dennis Andrew Nilsen vil stilles for retten i morgen.
Jeg bliver smidt ind i en politivogn og er på vej fra fængslet.
Det er første dag, hvor jeg skal stå foran mine landsmænd.
Vi kendte mandens navn,
men havde aldrig set ham. Vi anede ikke, hvordan han så ud.
Du forventer en stor, bred fyr.
Stærk.
Du forventer nærmest en sværvægter.
Pressen var overalt,
som ventede på første billede af dette monster.
Jeg sagde til fotografen: "Han kommer ud med lagen over sig."
"Vi får ham ikke at se."
KUN DE SKYLDIGE GEMMER DERES ANSIGT
Men det var ikke tilfældet.
Jeg er en mand, ikke et monster.
Akavet, ikke sandt?
Det føltes nærmest som…
Det lyder slemt, men en slags skuffelse.
Kunne det være manden?
Han passede bare ikke på beskrivelsen af en massemorder.
Hvordan kunne han have gjort det?
Den her almindelige fyr, som du gik forbi på gaden
uden at tænke over det.
Vognen kom til Hornsey Politistation, hvor efterforskningen fortsætter.
Nu vil vi gerne vide noget om Nilsens opvækst.
Du får kun noget at vide fra hans egne familiemedlemmer.
ABERDEEN OG NORDØSTSKOTLAND 1982
Vi vidste, at han kom fra Aberdeenshire.
Så jeg kiggede i telefonbogen,
og der er kun et navn… Nilsen.
Og jeg foretager et opkald til hans mor og siger:
"Du er klar over, at vi må lave et program om det her."
Hun sagde: "Ikke i dag. Jeg har virkelig ikke lyst."
Jeg sagde: "Jeg er altså i Aberdeenshire i dag."
"Det er en skam, hvis vi må komme igen."
Hun sagde: "Ja, okay så."
Uden for hendes hus stod der på et skilt, at hendes have
var blevet kåret til den bedste i hele området.
Indvendig var huset pletfrit.
Ikke et støvkorn noget sted.
Hun gik i køkkenet.
Hun kom med et sølvfad. Hjemmelavede småkager.
MOR
Og jeg sagde til hende: "Hvordan…
Hvordan havde du det, da du hørte nyheden om…"
Og hun sagde…
Jeg har tænkt over, hvad der kunne være gået galt.
Hvorfor dem i London, som arbejdede sammen med ham,
ikke havde lagt mærke til noget?
Før alt det her skete.
Hvis han havde været herhjemme, ville jeg have anet noget.
For normalvis kan du ikke bo med en person, medmindre du kan se,
om noget går ham på.
For det er ikke den Dennis, jeg kendte, som gør det her.
HUN SPILLER DOBBELTSPIL
Du milde.
Han var en stille dreng.
Intet usædvanligt ved ham, da han var ung, bare en normal, stille dreng.
Jeg var en indadvendt urolig dreng, og ingen lagde mærke til det.
Jeg husker,
at det var, som om en Moviola kørte i mit sind.
Jeg ser en lille, skrøbelig dreng.
Han er ny mod en baggrund af stærke kræfter, der går mod ham.
Jeg følte, jeg var anderledes.
Måske var det, at jeg var fattig, tynd og dårligt klædt det første overfald
på min selvtillid.
Ikke at have en far at prale af var måske et andet.
FAMILIESKÆNDSEL
INGEN FOTOGRAFIER AF MIG EKSISTERER
Hans far var aldrig en person, der var interesseret i familien.
Jeg måtte selv opfostre dem.
Der var en stor kløft mellem mig og min mor.
HUN VAR HELT KOLD OVER FOR MIG
Jeg var en omsorgsfuld person og gjorde mit bedste.
Han voksede op på samme måde som de andre.
Tja…
Forbandede løgne.
Da jeg var otte eller ni,
blev jeg først plaget af den ting ved navn kærlighed.
For en anden dreng, som jeg aldrig havde talt med.
Når jeg så ham i skolen, fyldte det hele min bevidsthed.
Det var en underlig, levende og dragende situation,
men samfundets principper og kirken
var så gennemgående, at mine indre glæder og lyster
måtte holdes hemmelige for verden.
Mænd, der vælger at elske mænd, bliver set på med intolerance og afsky
og retsforfølges og fængsles.
Mange af os væmmes, når vi ser mænd danse med mænd.
De fleste homoseksuelle må leve en hemmelig, mørk tilværelse.
JEG FØLTE MIG ANDERLEDES, UNDERLEGEN, SKAMFULD
Det gør ondt, når man indser, at ens genetiske personlighed
blev anset som monstrøs og afskyelig.
Der var jeg, endnu ikke i mit andet årti, set på som en kriminel,
en outsider, en vederstyggelighed,
og jeg var blevet dømt og straffet til at udsone en dom,
for den forbrydelse, naturen havde skabt.
Jeg var tvunget til ikke at være virkelig uden for mine tanker.
HORNSEY POLITISTATION
Betjentene lod gerne Nilsen fortælle sin historie uden at presse for hårdt på,
for han talte bare løs.
HVORFOR TOG DU DE HER MENNESKER MED TILBAGE TIL DIN LEJLIGHED?
DE VILLE DRIKKE DE VAR STRANDET
Så jeg tænkte: "Jeg taler selv med Nilsen."
Jeg ville se, om han kunne huske mere
om de pubs, hvor han samlede ofrene op.
Han sagde, at mange af dem
var bøssebarer…
MEST WEST END
…i West End i London.
ER DU HOMOSEKSUEL?
Selvfølgelig er jeg homoseksuel, men jeg holder mig for mig selv.
Det sidste, nogen ville indrømme, er at være bøsse.
Så jeg koncentrerede indsatsen i Londons West End.
Så fandt vi ud af, at han opsamlede mænd i bøssepubs,
og når du først har noget, du kan forbinde,
bøssedræberen, så hænger det ved.
Uanset hvad virkeligheden var, så vil det hænge ved.
Eksklusivt!
Bøssedræberen Dennis den Dræbende Date.
Åh ja.
WIMBLEDON BØSSESAMFUND
Selvom samtykkende voksne over 21 i 1983 ikke længere ville blive retsforfulgt,
så blev homoseksuelle mænd og kvinder udstødt.
Der var institutionel homofobi
i mange aspekter af samfundet, også i pressen og politiet.
Og som vi fandt ud af, vidste Nilsen udmærket, at det var tilfældet.
Jeg husker, jeg drak te med nogen fra Scotland Yards pressebureau,
og han sagde: "En fantastisk historie, men især fordi han er en af vores egne."
En tidligere betjent!
Da vi fandt ud af, han var en politibetjent…
Jeg tænkte: "Derfor slap han af sted med det så længe."
"Han vil være et skridt foran."
Jeg kendte to betjente, som havde arbejdet sammen med ham.
Politiinspektøren, der ledede efterforskningen,
beordrede mig hen til hans kontor,
fordi jeg skulle komme og tale om…
KRIMINALBETJENT
…min ven Dennis.
Hvis du talte med ham, sænkede han hovedet.
Han undgik øjenkontakt.
En rigtig enspænder.
JEG VAR POPULÆR
Han havde uniform på, men opnåede ikke rigtig noget.
Han hjerte var vist ikke med.
JEG SAGDE OP
Han sagde op, før han blev fyret.
HOMOFOBIEN VAR OVERALT
Ingen var vist overrasket.
DE BAD MIG OM AT GENOVERVEJE
Der var ingen afskedsfest.
Og et par år senere, før han havde dræbt nogen,
ringede nogen og beordrede mig til en adresse
for at efterforske et alvorligt overfald.
Og det første, jeg lagde mærke til, var, at væggene var malet sort,
hvilket jeg ikke rigtig brød mig om.
Vinduet i stuen var blevet smadret, og der er blod overalt.
En ung dreng var blevet kørt fra adressen til hospitalet.
Og han var bare en bleg, tynd dreng.
Og hvis jeg husker korrekt, fik han over 100 sting.
Han blev samlet op i en pub
af en mand med en skotsk stemme,
og han blev bragt til lejligheden…
…drukket meget fuld, og så vågnede han
og opdagede, at han var helt nøgen, og den her mand gik mod ham.
Så i det øjeblik kastede han sig igennem vinduet.
Så jeg tog tilbage til stationen, og den her skotske mand var der,
og det var
min ven Dennis.
Så jeg spurgte:
"Hvorfor sprang denne unge dreng igennem vinduet?"
Og så sagde han: "Jeg ved ikke, hvorfor han gjorde det."
"Hvis du har beviserne, så tiltal mig. Hvis ikke, så lad mig gå fri."
Det var vores Dennis. Han kendte loven.
Vi opdagede, at den unge dreng var meldt savnet.
Og vi talte med forældrene, men hans far sagde bare:
"Han skal ikke i retten."
Og jeg husker, jeg sagde til hans far:
"Ved du godt, hvad der vil ske,
hvis I ikke retsforfølger ham? Han vil gøre det mod en anden."
Nej, de stod fast.
Jeg var rasende.
Jeg sagde ikke meget andet end: "Du aner ikke, hvor heldig du er, Dennis."
For han var røget i fængsel.
Grov vold med forsæt,
en potentiel livstidsdom.
Når du havde undersøgt nogen, var det pålagt dig
at lave et efterretningskort,
og øverst på kortet skrev jeg:
"Efter min mening er denne mand en farlig psykopat."
Jeg tænker altid over, hvad hvis de havde sagt:
"Vi retsforfølger ham."
Hvem ville så stadig leve i dag?
Men der var en skamfaktor.
De skammede sig.
"Vi vil tage ham med hjem og glemme alt om det her."
Han må have tænkt, han var den heldigste i verden.
Og det glemte han aldrig.
TO UGER EFTER ANHOLDELSEN
West End var fuld af liv.
Masser af action, mange mennesker,
et sted at fare vild.
Det vrimlede med millionærer og fattige.
Men en af mine betjente kom hen, og han sagde:
"Jeg har talt med nogle folk i pubben."
De beskrev en mand ved navn John, kendt som Livvagten John.
NR. 13
Nilsen havde allerede fortalt om en mand ved navn John…
FORNAVN JOHN
…som havde en lodden hat på, der lignede en livvagts hat.
HVORDAN MØDTE DU HAM?
Men vi fandt ud af, at Livvagten John var kendt i det område som en trækkerdreng.
Det var første gang, jeg hørte udtrykket "trækkerdreng."
Natten medbringer den vilde dans.
Det er det, der sker før festmåltidet,
hvor alles appetit stilles.
Hulter til bulter ind i dansens kamp,
hvor folks appetit bliver stillet.
Det var en legeplads.
Og Nilsen kunne få, hvad han ville. Det var bare et kødmarked.
Vi tog til politistationen i West End.
De havde en liste over trækkerdrenge, og der var flere hundrede.
Vi kunne identificere Livvagten John som en mand ved navn John Howlett,
og jeg talte med hans mor.
Howlett var rejst af egen fri vilje.
Han begyndte at tage stoffer, og der var simpelthen
en accept af, at hendes søn var død.
Nilsen vidste selvsagt, at hvis de her unge trækkerdrenge forsvandt,
så forsvandt de som regel bare ind i Londons æter.
Det blev nemmere at grave i haven,
men det stod klart, at han ikke løj.
Vi finder flere dusin af små knogler.
Men intet var så intakt, at vi kunne identificere folk ud fra det.
Så tænkte jeg, at vi måske aldrig fandt ud af,
hvem de her mennesker var.
Du tænker: "Hvordan i alverden endte du her?"
"Hvilken rejse var du på
for at ende her?"
Politiet kontaktede mig.
De havde fundet mit forsikringskort i Des' lejlighed.
Politiet var nok mistænksomme først, angående hvem jeg var, hvorfor jeg ikke…
…var blevet dræbt.
FEM ÅR FØR ANHOLDELSEN
Det var en varm aften.
Jeg spillede på en spillemaskine, og en mand bagved mig kiggede på.
Jeg kunne se ham i glasset på maskinen.
Han sagde: "Du vinder ikke på den der."
Jeg sagde: "Det siger du først nu." Og han sagde: "Den er vist bare udtømt."
Og han sagde: "Vil du med mig hjem?"
Vi tog tilbage til Melrose Avenue,
og han satte klassisk musik på.
Hvem er den mand?
En enhed i flokken.
Et spøgelse i samfundet.
Hvordan dannes han?
Hvem og hvad har ført ham mod denne skæbne?
Han spurgte, hvor jeg kom fra.
Han spurgte til min familie, så han virkede omsorgsfuld,
og det imponerede mig.
Jeg tænkte: "Ah! Okay, dig kan jeg lide."
Det sagde jeg ikke, men jeg tænkte det.
Jeg sagde, jeg kom fra Exeter uden for London.
Da jeg var yngre, vidste et par mennesker, at jeg var bøsse,
men de tænkte: "Han vokser fra det."
De andre børn syntes, jeg var lidt af en joke, så jeg gik ind på mit værelse.
Jeg ville befinde mig i mørket.
Jeg løb hjemmefra som 14-årig.
Jeg havde vist kun omkring ti pund eller noget i den stil,
men det var nok til, at jeg kunne komme til London.
Jeg tænkte: "Så det er London."
"Jeg er i London! Ingen her kender mig."
"Her kan jeg forsvinde."
Men jeg havde ingen levevej. Jeg anede ikke mine levende råd. Og jeg frøs.
Så jeg fandt et sted at sove i en parkeringsplads bag ved Picadilly Circus.
Men jeg så de her andre drenge, der stod rundt omkring.
"Hvad handler det mon om?"
Jeg ser penge skifte hænder. Jeg ser mænd, der kysser drenge.
Men så gik en gammel mand forbi, og han forklarede, vi var på kødgaden,
hvor hver lygtepæl var ejet af en trækkerdreng.
De havde kælenavne.
Du sagde ikke deres rigtige navn.
De var ikke alle bøsser, men de skulle bruge penge.
Nogle af kunderne var ikke rare engang imellem.
Men jeg gjorde det, for du skulle overleve.
Men Des var ret venlig. Meget venlig faktisk.
Bare vent til du ser det her.
Forleden fik vi det her tv, 360 pund.
Stereosæt, 200 pund.
Og en undulat heroppe. Film heroppe, Hamish. Uvurderlig.
Han viste mig endda haven.
Først var haven fyldt med en masse bras,
med tonsvis af komfurer og bildæk og skrald
og gips og træ og en masse andet. Der var helt fyldt op med bras.
Og vi, den gode lejer, ville forbedre ejendommen,
og gjorde det på tre måneder. Se den. Der er ryddeligt. Et lille hegn.
Der vokser en masse grøntsager, og hvad kan jeg ellers sige…
Men han havde Bacardi i en flaske, og han drak den, mens vi talte.
Og så
gik vi i seng.
Mit begær dikterer,
at den smukkeste skabning i universet
er en slank, ung mand.
Synet af ham, i hans endeløse skønhed,
fører til, at mit sind opfyldes af katarsiske spasmer.
Manden er besat.
Begæret er kraftigt.
Hjertet banker løs!
Han er uvidende om fremtiden.
Der var vel gået to timer.
Jeg åbnede øjnene, og der var røg foran mig,
og han sad på tværs af mig. Og jeg skubbede ham bagud.
Jeg sagde: "Hvad sker der?" Han sagde: "Du slog bålet af væggen."
Jeg hentede vand, hældte det på gulvet,
og jeg gik, for jeg var meget oprørt,
for jeg tænkte: "Jeg har beskadiget lejligheden."
Men det gav ingen mening.
Bålet ville ikke være tændt, for det var varmt.
Så indså jeg, at han prøvede at dræbe mig den aften.
Hvem skulle jeg tale med? Hvor skulle jeg gå hen?
Dengang var London ekstremt homofobisk. Det var politiet helt klart.
Det var pressen helt klart. Så jeg sad stille i et værelse
i mørket, som jeg var vant til.
Stilhed.
Jeg ville have været det første offer.
Det var blot begyndelsen for ham.
I dag i London fandt politiet, hvad de kaldte
"en væsentlig mængde menneskeknogler."
Det var… bare en kirkegård.
Vi har fundet en betydelig mængde menneskeknogler.
Nærmere bestemt et stykke af en lårbensknogle,
som vel er omkring 15 cm langt.
Knogler kom hele tiden frem.
Der gik ikke tre-fire timer, før vi sagde: "Jeg fandt en."
Det var hvert andet minut.
En masse fragmenter. Tænder.
Politiet, der leder i en baghave i London,
tror, de er tættere på at identificere nogle af de menneskelige rester, de fandt.
Den historie var som en gyserfilm i den virkelige verden.
Men der opstår også en underlige følelse afspænding,
når sådan noget sker.
Vi har en makaber tiltrækning til sådan noget. Du vil vide mere.
Du vil have mere at vide, ikke mindre.
Min mor fortæller noget ganske andet.
Politiet har seks navne på folk, de mener har været ofre…
Historien var derude nu, og…
Selvfølgelig var jeg da interesseret. Hvem var ikke det?
Det var forfærdeligt, og jeg tænkte: "Stakkels forældre." Og det var det.
Men så blev der banket på min dør, og betjenten sagde: "Må vi komme ind?"
"Hvad handler det om?" "Du må hellere sidde ned."
Jeg tænkte: "Åh gud." Jeg havde stadig ingen anelse.
Da vi kom ind, viste han mig et foto. Han sagde: "Kender du den person?"
Jeg sagde: "Selvfølgelig gør jeg det." Det var Graham, mit livs kærlighed.
Og så sagde han: "Har du hørt om en mand ved navn Nilsen?"
Selv da lagde jeg ikke to og to sammen,
for de sagde, at Nilsen kun gik efter hjemløse homoseksuelle.
Så det beroligede mig lidt.
Det kunne ikke være ham. Han er ikke homoseksuel.
Så spurgte de, om han var til tandlægen for nylig.
Jeg tænkte:
"Hvorfor spørger I hele tiden ind til en tandlægejournal og tænder og kæber?"
Så indså jeg det.
Graham købte plader til mig. Han købte en Fat Larry's Band-plade.
Den hed "Zoom."
Og når jeg hører den, tænker jeg tilbage.
Det var den sidste plade, han købte til mig.
Men vi var ikke en lykkelig familie.
Vi havde ikke meget som børn. Vi var fattige.
Vi følte os som en familie og elskede vores mor, men det var ikke altid rart.
Det handlede om stoffer.
Det var den 31. oktober,
og Graham lovede, at han ikke ville tage et fix.
Og jeg vidste,
det øjeblik vi talte, at han havde taget noget.
Og jeg blev virkelig vred.
Og jeg sagde den mest forfærdelige ting.
Det gjorde jeg. Jeg sagde: "Hvis du går ud og tager endnu et fix,
så skal du aldrig komme tilbage."
Og det skete der. Han kom aldrig tilbage.
Så…
Ja.
Jeg kom hjem
fra slikbutikken ved enden af gaden,
og idet jeg gik, kunne jeg høre skrig,
og jeg vidste bare, at det var min mors stemme
og min mors smerte, og da vi kom ind i huset,
græd min mor ude i køkkenet.
Min far var blevet myrdet af Dennis Nilsen.
Journalisterne var barbariske.
"De siger, de er hjemløse og homoseksuelle."
Det var de altså ikke.
Smid ikke dem alle i én kasse. De var alle individer.
Jeg ringede til aviser og gik amok på dem.
Og pressen stod ved vores dør. Det var forfærdeligt.
Og en af dem spurgte mig, om jeg kendte detaljer.
Jeg sagde: "Jeg ved det, politiet har fortalt."
"Har de ikke sagt, hvad der skete efter?" "Nej, hvorfor?"
Han sagde: "Det er ikke så rart. Vil du have det at vide?"
Jeg sagde: "Ja."
POLITIET REFERAT AF AFHØRING
AFHØRING AF:
Jeg måtte bare vide det.
NR. 14
Nilsen var i West End.
JEG KOM RUNDT OM HJØRNET
STØDTE IND I EN FYR
Han så Graham, der blaffede, men ingen taxaer stoppede,
fordi han væltede rundt.
FIK FAT I EN TAXA
Og Nilsen tog ham med hjem…
TIL CRANLEY GARDENS
…hvor han gik bag ham…
FORTSATTE
JEG HUSKER, JEG GIK FREM
…kvalte ham.
JEG HUSKER, HAN VAR DØD.
DET MÅ HAVE VÆRET MIG
Det var hans ord.
Og så satte han ham i en lænestol i to dage, mens han gik på arbejde.
Han kom hjem og sad ved siden af ham på sofaen,
og de så tv sammen.
På tredjedagen tog han tøjet af ham,
stillede ham op foran et spejl og holdt ham bagfra,
dækkede ham til i talkum og onanerede så over ham.
Jeg ville lade, som om det ikke skete.
Han tog en overdosis og døde et sted. Nej!
Men du kan ikke slå tankerne fra.
Det er umuligt.
Hvorfor gøre sådan noget? Selv mod et dyr, hvorfor gøre det?
Har du det bedre, Tweetles?
Han har nok en luftvejsinfektion.
Ja.
I går modtog jeg et brev fra en reporter, som ville lave en historie.
"Jeg ved, du laver en autobiografi…"
Bla, bla, bla.
"Hvad skriver du i den?"
Bla, bla, bla.
Jeg var en ung wannabe undersøgende journalist.
Jeg var totalt uerfaren.
Og en morgen læste jeg i avisen…
NILSENS MORDBOG
…at der var den her seriemorder,
der dræbte 14 mennesker,
som nu skrev sin autobiografi i fængslet…
…og jeg var fascineret.
SIDER AF ONDSKAB
Så skrev jeg til Nilsen, hvor jeg skrev:
"Kære, hr. Nilsen, jeg tror, at din bog
vil blive en milepæl inden for kriminologi,
og jeg vil skrive om den for en seriøs britisk nyhedsavis."
Efter en uge kom der et brev.
Jeg lagde straks mærke til,
at kuglepennen var trykket meget hårdt mod papiret,
som en mand, der higede efter at fortælle sin historie.
"Kære Russ, tak for dit brev."
"Du vil vide, hvordan jeg retfærdiggør udgivelsen?"
"Mit første instinkt er at citere Oscar Wilde."
"En moralsk eller amoralsk bog findes ikke.
Den er godt eller dårligt skrevet."
Da jeg modtog de første dele,
arkivkasser fyldt med bånd og manuskripter,
ringede jeg til min redaktør på The Sunday Times Magazine,
og jeg sagde: "Du vil ikke to, hvad jeg har her."
Det interessante havde at gøre med hans bedstefar.
Af mit livs øjeblikke
vender jeg tilbage til mysteriet om min bedstefar, Andrew Whyte.
Jeg har set et foto af ham som ung,
taget da han var skibsofficer under Første Verdenskrig.
Jeg legede med de tre medaljer, han fik
for at tjene sin kongehersker, Georg 5.
Han var meget glad for sin bedstefar.
Jeg kan se de to sammen for mig.
Hvor end han tog hen, tog han Dennis med sig.
De havde en særlig forbindelse.
For mig var han en stor mand.
Hans store erfaring på 62 år
er for meget for denne korte fortælling, mens hans præg på mig er uudsletteligt.
Bedstefar døde pludseligt, da jeg var fem år gammel.
Han så sin bedstefar ligge i den her kasse,
og de religiøse folk siger aldrig, at personen er død.
De sagde bare: "Han er et bedre sted nu."
Han sagde: "Han tog mig med overalt."
"Hvorfor ikke tage mig med til det bedre sted?"
Han sagde, at da han så sin bedstefars lig,
smeltede hans opfattelse af kærlighed og død sammen.
SOM JEG BLEV ÆLDRE
SØGTE JEG EFTER
BEDSTEFAR
Hans pludselige forsvinden efterlod et vakuum i min bevidsthed,
som blev udfyldt af min fantasis lyster.
Sikke en måde at tilbringe julen på!
Og jeg tror, fordi det er højtid, at jeg skal skaffe mig en magisk cigaret.
Mange år senere gennemgik Nilsen en periode af overvejelser om sit liv.
Lad os se en smule magi.
Han sagde, det skyldtes, han kunne få marihuana i fængslet.
Du milde!
Åh gud. Jeg er pisseskæv.
Jeg har keyboardet foran mig.
Foran mig er et lille mobilt keyboard fra 1980'erne.
Her i denne strålende og vante isolation kan jeg bruge denne lydpensel
til at male alle mine følelsers nuancer.
Jeg rækker ud mod keyboardet, og mine hænder ryster en smule.
"Der fulgte et otte-timers trip."
"Jeg så, hvad der hændte, som i en film,
med storskærm og komplet Dolby-stereofonisk lyd,
det hele i Technicolor."
"I årevis lå emnet om min bedstefar og simrede, uforløst,
i min underbevidstheds slør."
"Jeg husker svagt det smalle undergrundsfort ud af beton,
hvor sære ting var sket mellem min bedstefar og mig."
"Det er en forfærdelig indrømmelse,
at den eneste taktile kontakt, jeg havde i mine tidlige formative år,
var den smertefulde og forvirrende paradoksale omfavnelse
af en pædofil."
PÆDOFIL
Stilhed.
Men det vigtigste vendepunkt i hans liv,
var da han blev kok i hæren.
Da havde Nilsen for første gang sit eget værelse.
Og han ville være nøgen
og lægge talkum ud over sin krop,
og han så sig selv i spejlet, som hvis han så et lig.
Den fantasifigur af min egen nødvendige skabelse.
Jeg er ham, og han er mig.
Og i hans fantasier var der næsten helt sikkert
tanken om, hvordan han gjorde det virkeligt.
OTTE MÅNEDER SIDEN ANHOLDELSEN
Dennis Nilsen skal i retten ved Old Bailey.
Yderligere fire tiltaler om mord blev bragt denne måned.
Da retssagen ved Old Bailey skulle begynde,
havde vi identificeret syv ofre i alt.
Vi fandt ud af, at nogle var hjemløse mænd.
Nogle var bøsser, men ikke alle.
Det var mænd, som strejfede omkring,
men der var én forbindelse.
Nilsen vidste, at hvis de forsvandt, så ville ingen lægge mærke til det.
Alle ofrene var unge mænd.
Martyn Duffey fra Wirral.
Malcolm Barlow fra Rotherham.
Kenneth Ockenden, en 26-årig canadisk studerende,
som besøgte landet for tre år siden. Og WIlliam Sutherland fra Edinburgh…
Jeg sidder fast.
WILLIAM SUTHERLANDS MOR
Har du nogen advarsel til forældrene af unge,
som overvejer at tage til London?
Tag aldrig af sted.
Det er et grusomt, forfærdeligt sted.
Politiet sagde, at retssagen begyndte, og de sagde:
"Hør, vi råder dig til ikke at komme,
for de vil tale om Graham, og de vil beskrive hvordan…
mere eller mindre hvordan han bar sig ad."
Og jeg tænkte: "Nej, jeg kommer."
Jeg følte bare, at jeg måtte af sted.
Den måde, som jeg tænkte på det, var,
at jeg ville ære Graham for sidste gang.
På en måde
sige farvel til ham.
Og jeg ville ikke have… De skulle ikke tale om ham,
uden at der var nogen til stede for ham, så jeg følte, at jeg måtte…
At jeg måtte af sted, så det gjorde jeg.
Mandag morgen, 24. oktober.
Jeg er i en politivogn
på vej til retssal nr. 1 ved retten, Old Bailey.
Nu er det, i dag, dommens dag.
Central Criminal Court er uden tvivl den mest berømte domstol i verden.
Det er et teater.
…er det absurdes teater.
Roller er blevet tildelt.
Skuespillerne rømmer sig før deres mundtlige præstation.
Jeg husker, da han gik op ad trapperne i retssal nr. 1, Old Bailey.
…og stod, mens alle kiggede på ham.
Vi forventede alle, at han ville erklære sig skyldig.
Jeg kan forestille mig et Panavision-kamera
på en kran, der flyver rundt om retten.
Hvis han erklærede sig skyldig, var der ingen retssag,
men journalisterne ville være skuffede.
Så er historien forbi.
Ved Old Bailey
har embedsmanden Dennis Nilsen erklæret sig ikke skyldig.
IKKE SKYLDIG
Jeg kunne ikke tro det. Han sad helt stille.
Jeg tænker: "Er du menneskelig? Er du virkelig?"
Stilhed i retten!
Stilhed.
Havde du forsvaret en seriemorder før?
Nej.
Heller ikke siden.
FORSVARSADVOKAT
Hvis du ikke tæller Kray-brødrene med.
Fra en normal persons synspunkt var denne opførsel kugleskør.
Det kunne ikke rigtig diskuteres, at manden var forstyrret.
Men jeg så på, om han var for skør
til at blive dømt til livstid for mord.
Det er blevet sagt, at hvis han opførte sig normalt…
Han var trods alt tjenestemand, som arbejdede i et jobcenter,
og han var politimand.
Så hvis han kan opføre sig rationelt,
kan han ikke være skør.
Men nej, loven siger,
at du godt kan opføre dig helt normalt
i store perioder,
og ved den specifikke hændelse, hvor du dræber nogen, var du forstyrret.
Og så er du normal igen.
Så er du skyldig i formindsket ansvar, og dermed i manddrab.
Han skal ikke være skør. Han skal bøde.
Lad ham bøde.
Gør ham ansvarlig for det, han har gjort.
"Han er ikke skør," sagde anklageren, "og heller ikke psykisk syg."
"Han har et abnormt sind."
"Men hans ansvar for handlingerne var ikke væsentligt svækket."
"Han vidste, hvad han gjorde."
Nilsen fortalte politiet: "Jeg har haft mange i lejligheden
og ikke dræbt dem alle."
Vi skulle bevise, at det var overlagt,
og at han tog til West End for at samle ofrene op,
hvilket vi panikkede lidt over.
Vi søgte grundigt efter nogen,
som havde mødt ham i en bar og drukket med ham.
"Har du mødt ham? Tog du med hjem til hans hus?"
Men tilbage i 1983? Ingen ville tale med os.
Jeg ville ikke stå i det teater.
For det var det for mig. Hele verden ville se med.
Alle skulle ikke vide, at jeg var bøsse.
Det ønskede jeg ikke.
Hvorfor skulle jeg gennemgå det, på grund af noget en anden har gjort?
Jeg blev advaret om,
at hvem end advokaten var, ville han ødelægge dig og eksponere dit liv.
Så jeg ville ikke involveres mere, end jeg allerede var.
Da vi så fandt nogle af de her mænd, frygtede de, folk ville tro, de var bøsse.
Det var problemet med pressen, når de fokuserede på én ting i sagen.
Mit sind ledes nu hen til en aften.
I 1982 MØDTE JEG
Jeg mødte en vandrende ånd som mig selv.
Nilsen havde talt om en ung mand ved navn Carl Stottor,
som overlevede et angreb.
Jeg havde set navnet Carl Stottor i autobiografien,
så jeg følte, det var vigtigt,
at jeg hørte en de overlevendes side af historien.
Vi arrangerede, at jeg kom og mødte ham i hans lejlighed nær havet.
Jeg prøver at placere dig i konteksten af Nilsen-historien.
Hvor meget kan du huske om aftenen før hændelsen?
Jeg var alene. Det var en bøssepub,
og han kom hen og spurgte, om han måtte sidde hos mig.
Han var ret behagelig at tale med,
og vi fik en taxa og kørte til Cranley Gardens.
Vi talte bare. Han hældte en drink op, Bacardi,
og så gik vi i seng.
Men før vi kom til sengen,
sagde han: "Pas på. Måske fanges du i lynlåsen på soveposen."
-Lynlåsen var i stykker. -Ja.
Men jeg var træt, så vi puttede, og jeg faldt i søvn.
Pludselig havde jeg det koldt.
Så indså jeg, at jeg var i et bad med koldt vand.
Jeg prøvede at komme op, han skubbede mig ned.
Jeg fik hovedet op tre gange og fik sagt:
"Stop! Vær sød, ikke mere!"
Jeg husker, jeg bare lå der. Jeg var tappet for kræfter.
Jeg husker, jeg indåndede vandet.
Det var som at indånde ren luft.
Jeg husker, at jeg tænkte: "Du dør. Og sådan her føles det."
Det var slut.
Vi er moralske skabninger af drev og samvittighed.
Jeg er både stærk og svag.
Engleagtig og dæmonisk.
Både den kolde hånd, der beroliger den varme pande,
og den desperate, vrede hånd rundt om halsen.
Budbringeren af både liv og død.
JEG GENOPLIVEDE HAM
Jeg husker, jeg vågnede, og så mærkede jeg smerte.
Jeg kunne knap få vejret. Forfærdeligt.
Men jeg var forvirret. Jeg kunne intet huske.
Men jeg vidste, nogen prøvede at dræbe mig.
Så jeg gik til politiet.
De troede mig ikke.
De var helt ligeglade. Jeg var bare en fjollet lille svans,
en dramaqueen.
Carl Stottor gik til politiet uden held.
Vi fandt ud af, at der var fem af dem.
De gik til politiet og indgav klager,
eller prøvede på det, og de blev behandlet foragteligt.
Så intet blev gjort.
Jeg tænkte: "Måske har de ret. De ved, hvad de laver."
"Det var mig. Jeg fandt på det."
Nilsen gav dem information, der gjorde, at de fandt dig.
Betjenten, der afhørte mig, sagde: "Vi vil bare stille nogle få spørgsmål."
"Kender du nogen ved navn Dennis Nilsen?" Jeg sagde: "Nej."
"Har du været i Cranley Gardens?"
Jeg sagde: "Hvor er det?"
Han sagde: "Okay, et sidste spørgsmål,"
og han sagde: "sovepose,"
og jeg begyndte at ryste.
Og jeg huskede alt.
Alt.
Alle detaljer.
Det var Nilsen!
Han brugte lynlåsen til at kvæle mig.
Før vi nåede sengen,
sagde han: "Pas på. Måske fanges du i lynlåsen på soveposen."
Men ved at advare mig forberedte han allerede min død.
Hvis det mislykkedes, havde han et alibi.
Han vidste, hvad han gjorde. Han var ikke psykotisk.
Han var i total kontrol.
Grunden til, at jeg er i live,
er at Nilsen ikke havde mere plads under gulvbrædderne til mit lig.
Carl Stottors historie beviste, at det var overlagt fra Nilsens side.
Men de fleste ofre ville fortælle ting, men de ville aldrig være et vidne.
Det ville have været helt forfærdeligt for disse unge mænd at stå frem.
Folk ville have svinet dem til.
Jeg har været i retten hundredvis af gange og set ofre og vidner blive nedgjort.
Folk sætter ikke sig selv i den position.
Jeg hadede den måde, pressen hævdede,
at alle Nilsens ofre var hjemløse strejfere og ynkelige homoseksuelle.
Det var forfærdeligt.
Jeg husker, at jeg tænkte: "Nej. Jeg har en værdi."
Og på en måde kan jeg takke Nilsen for det,
for uden den nærdødsoplevelse ville jeg ikke kende til det.
Der er intet at frygte udover selve frygten.
Fjern frygten, og så er der intet at frygte længere.
På andendagen af retssagen forsatte anklagemyndigheden sit argument.
Carl Stottor sagde, han gik i seng med Nilsen
og vågnede om natten uden at kunne trække vejret
med et tryk rundt om sin hals.
Med en stille stemme fortalte han retten, at han hørte Nilsen hviske: "Lig stille."
Jeg er kun fuld af beundring
for deres mod og styrke til at stå frem.
Den tanke, der kom op der, var:
"Du drukner. Du bliver myrdet af denne mand,
og sådan føles det, og du skal dø."
Ved Old Bailey har en række af Dennis Nilsens tidligere partnere
talt om hans forsøg på at myrde dem.
"JEG HAR DRÆBT MIN DRAGE"
Jeg husker, at jeg tænkte: "Du skal igennem det her."
"Bare overlev."
Jeg tænkte:
"Lad os gøre det, hvad end jeg møder. Bare kom med det."
Så jeg deltog i retssagen.
Jeg faldt i søvn, og cirka kl. 3.30 om natten
vågnede jeg, og han var lige ved siden af.
Jeg sagde: "Hvad laver du? Han sagde: "Du slog bålet af væggen."
Så jeg fandt den frihed. Jeg kan udtrykke mig lidt mere.
Jeg skal ikke skjule mine følelser.
Det er dejligt.
Ved Old Bailey har juryen trukket sig for at finde en dom i Dennis Nilsen-sagen.
Hvis vi hører nyt fra retssagen,
får I det at vide hurtigst muligt senere i programmet.
Hvordan kan du beskrive, hvad der sker i en retssag?
Ti dages snak, som udgiver sig for at være ti dage med relevante beviser.
Da de vendte tilbage, havde de en dom
på alle tiltaler om mord og to mordforsøg.
Ti nævninge var enige,
to var ikke.
Juryformanden sagde, at de havde en flertalsbeslutning
om en skyldig dom i alle seks mordtiltaler.
Juryen har altså fundet ham fuldt ud ansvarlig for sine handlinger
og ikke sindssyg.
"BIZARRE HISTORIER"
Alle i Nilsen-sagen når på et tidspunkt til et punkt,
hvor de beslutter, at Nilsen var ond, ikke skør.
Du skal bare kende ham længe nok.
Som Troldmanden fra Oz. Bag gardinet.
Du står tilbage med det her lille stykke jord.
Nilsen malede så levende en beskrivelse af en romantisk outsider,
som gjorde det svært at tro på,
at han dræbte ud af ren ondskab.
Han havde behov for at se sig selv på en bestemt måde.
Og historien om bedstefaren er mulig,
men der findes ingen beviser.
Så jeg føler, at det er Nilsen, der prøver at finde en anden skurk
end sig selv, som han kan skyde skylden på.
Ved tetid i dag
blev jeg givet en kategorisering, Kategori A.
"Din adfærd i fængslet er tilfredsstillende."
"Men du beskrives som et koldt og kalkulerende individ,
som har vist lidt vilje til at konfrontere denne opførsel."
"Der er ingen anbefaling om at nedgradere
på grund af fraværet af nogen rigtig anger."
Så jeg gav mig selv den opgave
at komme med en meget kort kommentar.
"Denne rapport er et eksempel på et politisk korrekt,
fordomsfuldt angreb, man kan forvente af smålige embedsmænd,
der vil tilføje til myten om et monster, frem for at give et objektivt…"
Samfundet skabte ikke Nilsen. Det vil han have dig til at tro.
Men vi må stadig tage ansvaret for at skabe det fordomsfulde samfund,
der gjorde, at han kunne dræbe igen og igen.
Det var nemt.
Han vidste af erfaring og omstændighederne,
at ingen rigtig tog sig af det.
Jeg sværger, i Cranley Gardens, hvis ligene ikke sad fast i afløbet
og påvirkede dem, der boede under ham, så havde han dræbt i flere år endnu.
Han blev kun stoppet,
fordi hans aktiviteter påvirkede andre.
Det havde intet at gøre med ofrene.
KUN OTTE AF NILSENS OFRE BLEV IDENTIFICERET AF POLITIET
Shane kom ind og sagde det. Han sagde: "Nilsen er død."
Jeg sagde: "Lyv ikke." Han sagde: "Han er død."
Og jeg nævnte det aldrig igen, fordi
det betød intet for mig.
Og aviserne igen: "Hvad synes du, nu monsteret er død?"
Jeg sagde: "Jeg tænker ikke på ham."
"Selv når han er død, skal jeg ikke være et offer."
Ikke også?
Jeg håber bare, han ikke møder Graham, for Graham vil være ædru.
Tekster af: Niels M. R. Jensen