Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Raz, dva, tři, čtyři, pět, šest, sedm, osm, devět, deset.
Tenhle magnetofon už má asi to nejlepší za sebou.
Zvuk přechází z jednoho reproduktoru do druhého.
Nicméně začněme s nahráváním.
Jmenuji se Dennis Nilsen.
HLAS DENNISE NILSENA VE VĚZENÍ
Mými společníky, jak slyšíte,
jsou dvě andulky. Hamish a Tweetles.
Hamish je hodný kluk.
Sedím tu a kouřím cigaretu ubalenou z tabáku Scaferlati.
Propána.
Jo, ničíme si zdraví.
No, na něco umřít musíme, ne?
DOKUMENT NETFLIX
Dnes ráno mi přátelský bachař laskavě půjčil News of the World.
Zábavný plátek, který se vydává za noviny.
Upozornil mě na stranu 21.
„Dennis Nilsen nechutně vtipkuje o svých zločinech.
Vyvěsil si v cele plakát
s hvězdou Mlčení jehňátek, Hannibalem Lecterem.“
„A věří, že jednoho dne někdo zvěční jeho příšerné skutky ve filmu.“
Konec článku.
Taková snůška žvástů!
Dobrý večer.
Scotland Yard dnes zahájil své největší vyšetřování vraždy.
DŮM HRŮZY
…po objevení těl v Londýně.
V příštích několika hodinách se projeví rozsah tohoto zločinu.
Nuže,
jaká je přesnost tohoto článku?
Ach, ano, byl jsem usvědčen z vraždy,
ale jinak je to z větší části fikce.
Obžaloba předložila vzorec vraždy.
Hlediště soudní síně číslo 1 je každý den plné.
Kdo očekával, že uslyší něco hrozného, nebyl zklamán.
Paráda. „Des Nilsen, monstrum.“
„Jo, Nilsen.“ Stačilo říct jméno a lidé už měli svůj názor.
Dennis Nilsen, muž, který se nazval „vrahem století“…
Pořád se snaží navodit dojem
nebezpečného stvoření, které je tak milované ve fikci.
Filmové monstrum.
Nilsen teď chce zpoza vězeňských mříží publikovat autobiografii.
…je to nepochopitelný příběh.
Tak jo, jedeme.
Londýn, 1983.
Dobré odpoledne. Dnes je vážně chladno.
Příštích několik dnů se příliš neoteplí, přetrvává totiž severo až severovýchodní…
Na ten den si dobře vzpomínám. Venku bylo ošklivo, zima.
A já seděl v kanceláři,
když mi jeden kolega řekl,
že ho zavolali do Cranley Gardens,
kde z kanálu zřejmě vytáhli lidské ostatky.
CRANLEY GARDENS, SEVERNÍ LONDÝN
Když jsme tam dojeli, stáli nájemníci kolem kanálu.
Měli ucpané toalety,
takže zavolali instalatéra, aby vyčistil odpady.
Ten objevil ohromné množství masa a kostí.
Mám omezené znalosti,
ale měl jsem silné podezření,
že, řekněme, nejde o zvíře.
Projevil někdo zvýšený zájem o to, co jste objevil?
Ano, myslím, že muž, který bydlí v bytě na horním podlaží.
Nájemníci mi pak řekli, že předchozí večer kolem půlnoci
slyšeli zvenku škrábavé zvuky.
Když šli k předním dveřím a otevřeli je, uviděli muže z horního bytu.
Měl na sobě jen tílko.
A vzhledem k tomu, že byl únor, mrzlo, se ho zeptali, jestli je v pořádku.
A on řekl: „Jsem. Jen jsem se šel vyčurat.“
Dál jsem se v Cranley Gardens vyptával
a zjistil jsem, že je na místním úřadu práce, kde pracoval.
ÚŘAD PRÁCE
Obvykle se z práce každý večer vracel o půl šesté.
Následně jsme zjistili, že kusy kostí z trubek
jsou opravdu lidské.
Patolog řekl, že kusy masa
na sobě zřejmě mají strangulační rýhy.
K našemu překvapení jsme uviděli muže kráčejícího ulicí.
Ach, ta chvíle už se blíží.
Ta chvíle už se blíží.
Byl opravdu velmi klidný.
Když jsem dorazil do Cranley Gardens, nebyla si policie ničím jistá.
Chytali se stébel v naději, že získají nějaké informace
ohledně vzorků lidského masa nalezeného v těch…
…trubkách.
Nilsen pak řekl:
„Zvláštní, že se mě policie vyptává zrovna na trubky.“
Pustil nás ale do domu
a my šli do podkrovního bytu.
Jakmile otevřel dveře,
udeřil nás do nosu zápach.
Ten příšerný pach jsem znal.
Tak jsme mu řekli…
„Přestaňte s tím. Kde je zbytek těla?“
On se na mě podíval a pak ukázal na skříň.
Když jsem ji otevřel,
objevily se dva velké, černé pytle na odpadky.
Nasadil jsem mu pouta a řekl, že ho zatýkám pro podezření z vraždy.
Cestou na policejní stanici jsem seděl vedle něj.
Něco mi ale nehrálo.
Ty dva odpadkové pytle byly obří.
V autě cestou na policejní stanici se mě zeptal…
„Jde tu o jedno, nebo dvě těla?“
Okamžitě jsem odpověděl, že…
„O patnáct až šestnáct.“
Zježily se mi vlasy na krku.
Viděl jsem, že se na mě detektiv šéfinspektor dívá do zrcátka.
Řekl jsem mu, ať se soustředí na řízení. Začal totiž kličkovat po ulici.
A pak mi došlo, že tam máme sériového vraha.
POLICEJNÍ STANICE HORNSEY
Kráčím s eskortou dlouhou chodbou.
Ubytovávají mě v první cele na konci řady.
Jsem umístěn v té zastaralé místnosti,
kde je malá lavice a stolek, který vypadá jako stolička.
Sedím tam, zapaluji si cigaretu a mlčím.
Nevěděli jsme jistě, jestli nám Nilsen říká pravdu.
Řeknete si: „15 nebo 16 lidí?“
Zadržet jsme ho ale mohli jen na 48 hodin, to bylo vše.
Je třeba z něj dostat vše, co z něj dostat jde.
METROPOLITNÍ POLICIE ZÁPIS VÝSLECHU
VYSLÝCHANÝ:
Nechcete na něj ale tlačit tak moc,
že s vámi nebude chtít mluvit.
POLOŽÍM NĚKOLIK OTÁZEK.
JSTE PŘIPRAVEN NA NĚ ODPOVĚDĚT?
Očekával jsem dlouhou řadu otázek,
takže jsem trojici vyšetřovatelů překvapil a řekl jsem, že jim vše prozradím.
Nilsen nepřestával mluvit.
Začal nám vyprávět, co se přesně stalo.
KDE JSTE JE POTKAL?
Šel do hospody…
PIL JSEM
…a někoho oslovil
a vzal ho k sobě do bytu.
Tam pili. Poslouchali hudbu.
A další den se Nilsen probudil
a vedle něj ležela mrtvola.
KRAVATU KOLEM KRKU
ŠOKOVANĚ JSEM TAM SEDĚL
VYDĚŠENÝ
Když jsme se na to ptali víc, řekl, že si nevzpomíná, co se stalo.
KDYŽ SE OPIJETE, NEVZPOMENETE SI
V případě vraždy máte obvykle oběť
a pak hledáte vraha.
V tomhle případě jsme měli vraha…
PRVNÍ
…ale netušili jsme, kdo jsou oběti.
JMÉNO JSEM ZAPOMNĚL
DRUHÝ
NEPŘEDSTAVIL SE MI
Museli jsme to vzít z druhé strany a vystopovat oběti.
SNAD VÁM OSVĚŽÍME VZPOMÍNKY
Neodmítl jsem odpověď na žádné otázky.
ČÍSLO 4?
NILSEN: 170 CM
KUDRNATÉ VLASY, TETOVÁNÍ
Zacházel jsem do detailů.
ČÍSLO 7. ASI 175 CM, IRSKÝ PŘÍZVUK
Když už nic jiného…
ČÍSLO 10 BLEDÝ, NUDNÝ, UZAVŘENÝ, HUBENÝ
…žádný jiný britský vrah…
MLUVTE O ČÍSLE 12
…nebyl tak otevřený…
HNĚDÉ VLASY 25/30 LET, NEKVALITNÍ OBLEČENÍ
…ohledně svého trestného činu, jako jsem byl já.
ČÍSLO 13 27–28 LET
BÝVALÝ GARDISTA KOUŘIL
CO KOUŘIL?
MŮJ MATERIÁL
Poskytl omezené informace, ale šlo hlavně o mladé muže.
Říkal jsem si, že jestli Nilsen mluví pravdu,
jak je možné, že na místě, jako je Londýn,
někdo zavraždí 15 lidí, ale nikdo si toho nevšimne.
Policie měla vše k tomu, aby mě mohla obvinit.
Mohlo by se tak rozběhnout vyšetřování
a případ by byl mimo dosah senzacechtivých médií.
Mělo jít o největší případ jejich kariéry.
Aby si zajistila místo na výsluní,
starala se, aby o všem věděl celý národ,
už když zasedne ráno ke snídani.
Byl jsem v kanceláři
a zavolali mi z novinek.
Dali mi list papíru,
kde stálo, že instalatér z Dyno-Rod…
NOVINÁŘ, DAILY MIRROR
…objevil v odpadu kusy lidského masa.
Zavolal jsem do Scotland Yardu, ale tam nic nevěděli.
Tak jsem sepsal článek.
Jenže ten článek nechtěli publikovat, protože nechtěli rozrušit lidi u snídaně.
Nebylo pochyb,
že z toho, co Cattran objevil,
by se lidem nad kukuřičnými lupínky zvedal žaludek.
Netušil jsem, jestli ten článek publikují.
ČTVRTEK, 10. ÚNORA 1983
ROZSEKANÉ TĚLO V ODPADU
Řekli mi, že v Cranley Gardens
vyšetřují vraždu.
Jestli se tam prý můžu co nejrychleji dostat.
Nebyl jsem z toho nadšený.
Připadalo mi to jako nudný příběh.
Přinejlepším bych se dostal do zpráv o šesté a pak by na to zapomněli.
Za normálních okolností je na takovém místě
uzavřená ulice. Natožpak dům
Ale to tady nebylo. Stáli jsme přímo na prahu.
Mluvili jsme s pár lidmi, kteří si ho všimli.
Viděli ho, zdál se jim divný, trochu tichý.
Je to muž, kterého jste tu vídali?
Ano, venčíval tu psa. Kývala jsem mu na pozdrav.
A o půl hodiny později se dozvíme,
že tenhle vrah nezabil jen jednoho člověka.
Zabil jich 15 nebo 16.
Cože?
Asi to zní příšerně,
ale v tu chvíli mě zalil adrenalin.
Musím přiznat, že mě to úplně ohromilo.
V tuto chvíli si v Cranley Gardens
jen pár lidí uvědomuje rozměr toho, co se stalo.
V průběhu několika hodin se z běžného vyšetřování
stal jeden z největších britských případů masové vraždy.
Zprávaři se ptali: „Co ještě víte? Co ještě nám můžete dát?“
Nikdo jiný neznal detaily.
Jen vyšetřovatelé případu a já.
Já byl v izolaci, takže jsem tisku žádné informace nepředal.
Byla to policie, jež poskytla informace,
které dalších několik dní plnily titulky.
Pak jsme se dozvěděli, že ten chlap
pracoval na úřadu práce, kde komunikoval s lidmi.
Posledního půl roku pracoval v komisi pro pracovní místa.
Kolegové ho znali jako Dese.
Tak jsem si pomyslel,
že ten chlap je vážně psychopat.
V mysli veřejnosti
se zformoval předsudečný obraz, ještě než jsem byl obviněn ze zločinu.
Média z toho mohla vytřískat vše.
Obludné představy se rozjely naplno
a využily tak výnosnou představivost veřejnosti.
16 VRAŽD V DOMĚ HRŮZY NALEZENY DVĚ HLAVY
Jako novináře vás nic moc nešokuje ani nepřekvapí.
Jako člověka vás toho šokuje a překvapí dost.
Když jsem slyšel, že v průběhu čtyř let, zabil 15 nebo 16 lidí,
napadlo mě, jak se to mohlo dít v takzvaně civilizované zemi,
aniž by o tom někdo věděl.
Mluvilo se o tom,
že má vrah vždy problém
se zbavit těla.
Ale jak se zbavit 15 nebo 16?
V Cranley Gardens jsme našli jen ostatky pouhých tří těl.
Tak jsem se ho zeptal, kde zabil ty ostatní lidi.
V myšlenkách jsem se vrátil k tomu, že jsem tři zabil v Cranley Gardens.
A ty ostatní
v Melrose Avenue 195.
To je jen pár kilometrů od Cranley Gardens.
Hrozně mrzlo.
Byla vážně zima.
Zavolal nám detektiv šéfinspektor,
který řekl, že na to jdeme všichni.
„Pojedeme na Melrose Avenue.“
„Instrukce dostaneme tam.“
Nezapomeňte, že jsme netušili, co nás tam čeká.
Vše bez přípravy. Byli jsme první vlna. Tak jsme vyrazili.
Když jsme se tam dostali, policisté, kteří ten zločin řešili, řekli:
„Dobrá. Máme informaci,
že Dennis Nilsen bydlel na Melrose Avenue
a že tady zabil dost lidí. Mají být pohřbení na zahradě.“
Všichni ohromeně ztichli.
Dostali jsme zelené overaly.
„Tady máš, Karen. Oblékni si to. Tady jsou vidle. Začni kopat.“
Před pár minutami
zastavila před domem policejní dodávka.
Půltucet policistů
s rýči, síty a dalším nářadím zamířil do chodby vedoucí na zahradu.
„Najděte, co můžete. Lže ten chlap? Nebo mluví pravdu?“
Mohl jen blouznit.
Nilsen nám řekl o systému, který tam používal ke zbavování se těl.
Těla jsem dával pod podlahu…
jenže nakonec se objevil zápach,
hniloba a červi.
V jednu chvíli mu pod podlahou došlo místo.
Bylo tam příliš těl.
Musel něco vymyslet.
Mluvil jsem se sousedkou, která si vzpomněla,
že zapálil několik hranic.
Většinou navečer.
Já totiž večer pracovala.
A… to je vše.
- Myslela jste, že pálil odpadky? - Ano.
…zdá se, že těla před pohřbením spálil?
Je to možné.
Pronikalo k nám, co udělal.
Spálil je na zahradě.
Když z nich zbyl popel,
rozptýlil je po zahradě a pak je zakopal.
Na té zahradě pravidelně zapaloval hranice.
Nevím o nikom, kdo by si stěžoval.
Celá oblast je teď uzavřená.
Novináři byli z místa vypovězeni.
No tak, ustupte.
Byla to otupující práce. Půda byla zmrzlá.
Říkala jsem, že to nezvládneme.
Zdálo se nám, že se tam budeme hrabat celý rok.
Pozdě odpoledne se zachmuřená a deprimovaná jednotka sbalila a odjela.
Na otázku, zda něco objevili, jen vrtěli hlavou.
Pak se začnete ptát,
proč nedošlo k žádnému rozruchu.
„Jo, syn… Můj otec zmizel.“
To se nedělo.
Jako by na nich nezáleželo.
Co to bylo za lidi?
Byl to téměř nemožný úkol.
NILSEN: PROHLEDALI JSTE ZBYTEK BYTU?
Nilsen nám řekl, že máme v Cranley Gardens hledat bednu na čaj.
PROČ?
Tam jsme objevili další části těla.
Vzali jsme je do márnice.
Jeden z kusů, které jsme z bytu odnesli,
byla paže s dlaní.
Sejmuli jsme z ní otisky
a naprosto nás ohromilo,
že jsme měli shodu.
Byl to mladý muž jménem Stephen Sinclair.
Byl v policejních záznamech, protože měl problémy
s drobnými přestupky.
Nikdy ale nebyl pohřešovaný.
Pokusili jsme se tedy spojit s jeho rodinou.
PERTH, SKOTSKO
Jeden večer jsme se bavili a on řekl,
že by chtěl do Londýna, že pojede do Londýna.
Manžel mu řekl: „Stephene, nebuď hlupák.
To není místo pro kluka, jako jsi ty.“
A on řekl, že jede.
Sinclair byl tulák,
který přijel ze Skotska
a kterého Londýn úplně pohltil.
POLICEJNÍ STANICE HORNSEY
JAK JSTE SE SEZNÁMIL SE SINCLAIREM?
NILSEN: PILI JSME A POVÍDALI SI
ŘEKL, ŽE CELÝ DEN NEJEDL
Začalo to vypadat, že většina těch obětí byli…
BLEDÝ, NUDNÝ
…mladí bezdomovci…
ŠPINAVÉ OBLEČENÍ
…lidé na dně.
PRIMITIVNÍ DOJEM
HUBENÝ
HLADOVÝ
Byli to lidé z téhle třídy.
Vezměte si Británii té doby.
POCHOD ZA PRÁCI KVĚTEN 81
V zemi vládla velká nezaměstnanost.
Nezaměstnanost způsobuje, že jsou lidé taženi do Londýna. Jako magnetem.
Myslí si, že jsou ulice dlážděné zlatem.
Nejsou dlážděné zlatem.
Budete pořádně zklamaní.
DNEŠNÍ NABÍDKA PRÁCE
Nilsen obcházel s vysavačem
a vysával jednotlivé oběti.
Tyhle zranitelné mladé muže.
Snahy o identifikaci obětí se točí kolem londýnské populace mladých vyvrženců.
Policie má teorii, že oběti jsou mladí bezdomovci ve věku do 21 let,
které do domu nalákal na slib jídla a noclehu.
Necháme teď autobiografii být.
Myslím, že je čas oběda.
Excusez-moi.
Vítejte zpět. Právě jsem si převzal oběd.
Je to nějaký druh kari.
Myslím, že ti kuchaři jsou úplně mimo.
Zdá se, že v tom kari je sója,
jde o napodobeninu masa.
Přidám si tam trochu pálivé omáčky,
to by mohlo vylepšit chuť.
Ochutnáme.
Poměrně chutné. Jsem překvapen.
Zřejmě za to může přidaná omáčka, díky které to má chuť.
Kde jsem to skončil? Ano.
1983.
48 HODIN PO ZATČENÍ
Dobrý večer.
37letý úředník byl obviněn z vraždy 20letého muže,
jehož ostatky byly začátkem týdne nalezeny v domě v Londýně.
Dennis Andrew Nilsen zítra předstoupí před soud.
Jsem vecpán do bezpečnostní dodávky na cestě z vězení.
Jde o první den, kdy budu stát před veřejností.
Znali jsme jeho jméno,
ale nikdy jsme ho neviděli. Nevěděli jsme, jak vypadá.
Čekáte velkého, nabušeného chlapa.
Siláka.
Čekáte téměř boxera těžké váhy.
Všude tam byl tisk,
čekal na první fotku toho monstra.
Řekl jsem fotografovi, že bude mít na hlavě hadr,
že ho neuvidíme.
JEN VINNÍ SKRÝVAJÍ SVOJI TVÁŘ
Ale on na hlavě nic neměl.
Jsem člověk,
ne monstrum.
Nepříjemné, že?
Byl tam téměř pocit…
Je hrozné to tak říct, ale jistého zklamání.
Mohl to být ten muž?
Rozhodně nevypadal jako masový vrah.
Jak by on mohl udělat něco takového?
Vypadal jako týpek, kterého minete na ulici
a nijak vás neupoutá.
Dodávka dorazila na stanici v Hornsey, kde pokračuje vyšetřování.
Samozřejmě jsme chtěli vědět něco o jeho dětství.
A to vám může přiblížit jen jeho rodina.
ABERDEEN A SEVEROVÝCHODNÍ SKOTSKO 1982
Věděli jsme, že pochází z Aberdeenshiru.
Otevřel jsem daný telefonní seznam
a Nilsen tam byl jen jeden.
Dovolal jsem se jeho matce a řekl:
„Jistě víte, že si budeme muset promluvit.“
Ona řekla: „Dnes ne. Úplně se na to necítím.“
Řekl jsem, že jsem zrovna náhodou v Aberdeenshiru,
že by byla škoda, kdybych se musel vracet.
A ona nakonec souhlasila.
Před domem bylo oznámení, že její zahrada
byla zvolena nejkrásnější zahradou v oblasti.
Uvnitř domu bylo čisto.
Nikde ani smítko.
Šla do kuchyně.
Přinesla stříbrný tác s domácím pečivem.
MATKA
Zeptal jsem se jí,
jak se cítila, když…
Jak se cítila, když se dozvěděla o…
A ona řekla…
Přemýšlela jsem, co jsem udělala špatně.
A říkala jsem si, proč si ti lidé, kteří s ním v Londýně pracovali,
vůbec ničeho nevšimli.
Když se to dělo tak dlouho.
Věřím, že kdyby byl doma, všimla bych si, že je něco špatně.
Normálně totiž nemůžete s někým žít, pokud si nevšimnete,
že má nějaké potíže.
Tohle totiž neudělal Dennis, kterého jsem kdysi znala.
JAKO OBVYKLE HRÁLA DVOJÍ HRU
Propána. To jsou ale věci.
Byl to tichý chlapec.
V mládí na něm nebylo nic výjimečného, byl to normální, tichý hoch.
Jako chlapec jsem se uvnitř trápil,
ale nikdo si toho nevšiml.
Vzpomínám si,
jako by mi v hlavě běžela Moviola.
Vidím malého, křehkého chlapce.
Stojí proti mocným silám, které se proti němu spikly.
Měl jsem pocit, že se něčím liším.
Možná ta chudoba a ošuntělé oblečení
byly prvními útoky na mé probouzející se sebevědomí.
Nebo možná absence otce, kterým bych se mohl chlubit.
NEMANŽELSKÉ DÍTĚ
HANBA RODINY
NEEXISTUJÍ ŽÁDNÉ MÉ FOTOGRAFIE
Jeho otec nikdy nebyl rodinný typ.
Vychovávala jsem ho sama.
K matce jsem nikdy neměl blízko.
BYLA VŮČI MNĚ CHLADNÁ
Starala jsem se o něj, snažila jsem se.
Vychovávala jsem ho jako ostatní.
Tedy…
Zatracené lži.
Když mi bylo osm devět let, poprvé mě zasáhla věc zvaná láska.
Cítil jsem ji ke chlapci, se kterým jsem nikdy nemluvil.
V myšlenkách jsem měl jen jeho, jak jsem ho vídal ve škole.
Byla to zvláštní a neodolatelná situace plná života,
ale přísné morální zásady společnosti a církve
byly tak silné, že moje vnitřní radosti a tužby
musely být skryty před světem.
Muži, již se rozhodnou milovat jiné muže, nejsou tolerováni, jsou zavrhováni,
a dokonce stíháni a vězněni. Mnohým z nás je tanec mužů s muži odporný.
Většina homosexuálů musí vest tajný život.
PŘIPADAL JSEM SI CIZÍ, MÉNĚCENNÝ, ZAHANBENÝ
Hodně to bolí,
když si uvědomíte, že vaše genetická osobnost
je považována za zvrhlou a ohavnou.
Ještě mi nebylo ani deset let,
ale už jsem byl zločincem,
vyvržencem, zrůdou,
usvědčili mě a udělili mi trest
za zločin, který spáchala příroda.
Sám sebou jsem mohl být jen ve svých představách.
POLICEJNÍ STANICE HORNSEY
Vyšetřovatelé s radostí nechali Nilsena, aby vyprávěl, aniž by na něj moc tlačili.
Nechával se unášet.
PROČ JSTE JE BRAL K SOBĚ?
NILSEN: CHTĚLI NA SKLENIČKU
Řekl jsem si, že si tam s ním sednu sám.
Jestli si třeba nevzpomene na něco navíc
ohledně hospod, kde sbíral své oběti.
Řekl, že spousta z nich…
byly gay bary…
HLAVNĚ WEST END
…na West Endu.
JSTE HOMOSEXUÁL?
Jistěže jsem homosexuál,
ale jsem jen sám se sebou.
Poslední věc, kterou by kdo přiznal, je, že je gay.
Jednotku jsem tedy soustředil ve West Endu.
Zjistili jsme, že balil muže v gay pubech.
A jakmile máte nějakou nálepku,
gay vrah, nezbavíte se toho.
Ať je skutečnost a pravda jakákoli, člověka se to drží.
Exkluzivně!
Gay vrah Dennis afektovaný postrach.
Ach, ano.
V roce 1983 už se sice konsensuální styk nestíhal,
ale homosexuálové byli ostrakizováni.
Homofobie byla institucionalizovaná
v množství aspektů britské společnosti. Včetně tisku a policie.
Jak jsme měli zjistit, Nilsen dobře věděl, že k tomu dojde i teď.
Seděl jsem tehdy na čaji s někým z tiskového oddělení Scotland Yardu.
A on řekl, že je to ohromný příběh,
ale bude ještě úžasnější, protože k nim patříval.
Je to bývalý policista!
Když jsme zjistili, že býval policistou…
Napadlo mě, že to je důvod, proč mu to procházelo tak dlouho.
Je to policista. Bude o krok napřed.
Znala jsem dva policisty, kteří s ním dřív pracovali.
Komisař, který vyšetřování vedl,
mi nařídil, abych přišel do kanceláře.
Chtěl, abych jim řekl vše o…
DETEKTIV SERŽANT
…mém kamarádu Dennisovi.
Byl jedním z těch lidí, na které promluvíte a oni skloní hlavu.
Vyhýbal se očnímu kontaktu.
Skutečný samotář.
BYL JSEM OBLÍBENÝ
Nosil uniformu, ale vlastně ničeho nedosáhl.
Nemyslím, že ho to zajímalo.
REZIGNOVAL JSEM
Odešel, než ho vyhodili.
HOMOFOBIE BYLA VŠUDE
Myslím, že to nikoho nepřekvapilo.
MĚL JSEM TO PRÝ ZVÁŽIT
Nebyla žádná rozlučka.
A pak, o pár let později,
než kohokoli zabil,
přijali hovor a nařídili mi, abych někam jel a prověřil napadení.
První, čeho jsem si všiml, byly zdi natřené na černo.
Není to má oblíbená barva.
Okno v obýváku bylo vymlácené.
Všude byla krev.
Mladého nezletilého odsud odvezli do nemocnice.
Byl to bledý, hubený mladíček.
Pokud si vzpomínám, měl přes sto stehů.
Sbalil ho v hospodě.
Nějaký muž se skotským přízvukem.
Vzal ho k sobě do bytu.
Opil ho.
Když se vzbudil,
zjistil, že je úplně nahý
a že se k němu blíží ten muž.
Uvědomil si, že musí něco dělat, takže proskočil oknem.
Vrátil jsem se na policejní stanici a tam byl ten Skot.
A byl to
můj kamarád Dennis.
Tak jsem se ho zeptal, proč ten mladistvý proskočil oknem.
A on mi řekl,
že netuší, proč to udělal.
Ale pokud mám důkazy, můžu ho obvinit. Pokud ne, mám ho nechat jít.
To byl náš Dennis. Znal zákony.
Pak jsme zjistili, že je ten mladistvý pohřešovaný.
Mluvili jsme s jeho rodiči,
ale jeho otec prostě řekl,
že k soudu nepůjde.
Vzpomínám si, že jsem se ho zeptal,
jestli si uvědomuje, co se stane,
když nevznese obvinění. Že to udělá někomu dalšímu.
Ne, byli neoblomní.
Pěnil jsem.
Řekl jsem mu jen: „Dennisi, ani nevíš, jaké máš štěstí.“
Jinak by totiž šel do vězení.
Úmyslné těžké ublížení na zdraví, potenciálně doživotí.
Když takhle s někým jednáte, máte povinnost vyplnit hlášení.
V úvodu toho hlášení jsem napsal,
že podle mě jde o nebezpečného psychopata.
Pořád si říkám, co by se stalo, kdyby se rozhodli pro žalobu.
Kdo by byl dnes ještě naživu?
Šlo tam o stud.
Styděli se.
Chtěli si chlapce vzít domů a na všechno zapomenout.
Musel si říkat, že má ohromné štěstí.
Určitě na to nikdy nezapomněl.
DVA TÝDNY PO ZATČENÍ
Na West Endu to žilo.
Spousta akce, spousta lidí, spousta možností se ztratit.
Byli tam milionáři i chudáci.
Pak ke mně přišel jeden z mých mužů a řekl,
že byl v pubu a mluvil s několika lidmi.
Popsali mu muže jménem John. Říkali mu Gardista John.
ČÍSLO 13
Nilsen nám řekl o muži jménem John…
JMENOVAL SE JOHN
…jenž nosil vlněný klobouk, který vypadal jako gardistický.
KDE JSTE HO POTKAL?
Zjistili jsme ale, že Gardista John
byl znám jako prostitut.
Bylo to poprvé, co jsem se doslechl o prostitutech.
Noc přináší divoký tanec.
Právě během předehry před hostinou
dojde k nasycení všech choutek.
Po hlavě do taneční vřavy
nasytit tyto choutky.
Bylo to hřiště.
Nilsen mohl mít, cokoli chtěl.
Byl to obchod s masem.
Na policejní stanici ve West Endu měli seznam prostitutů. Byly jich stovky.
Identifikovali jsme Gardistu Johna.
Byl to muž jménem John Howlett.
Mluvil jsem s jeho matkou.
Howlett dobrovolně opustil svůj domov.
Zapletl se s drogami a jeho matka prostě přijala zprávu, že zemřel.
Nilsen očividně věděl,
že když některý mladý prostitut zmizí,
ztratí se v Londýně obvykle beze stopy.
Postupně bylo snazší na té zahradě kopat,
ale začalo být zřejmé, že nelhal.
Nacházeli jsme tucty a tucty malých kostí.
Nic ale nebylo dostatečné, abychom podle toho někoho identifikovali.
Začala jsem si říkat, že možná nikdy nezjistíme,
co to bylo za lidi.
A říkáte si: „Jak ses sem sakra dostal?
Jaká rozhodnutí jsi udělal,
že jsi skončil tady?“
Kontaktovala mě policie.
V Desově bytě našli moji kartičku pojištěnce.
Myslím, že mě nejdřív podezřívali,
přemýšleli, kdo jsem a proč jsem naživu.
PĚT LET PŘED ZATČENÍM
Byla teplá noc.
Hrál jsem na automatech.
Sledoval mě chlápek za mnou.
Viděl jsem jeho odraz v automatu.
Řekl: „Na tom toho moc nevyhraješ.“
A já: „To mi říkáš brzo.“
Podle něj už ten automat vyplácel. A pak mě pozval k sobě domů.
Vrátili jsme se na Melrose Avenue.
A on pustil vážnou hudbu.
Co je to za muže?
Součást stáda.
Duch ve společnosti.
Jak byl vychován?
Kdo a co ho nasměrovalo k jeho osudu?
Zeptal se mě, odkud pocházím.
Ptal se na moji rodinu, působil docela starostlivě.
Zaujalo mě to.
Pomyslel jsem si, že se mi líbí.
Neřekl jsem to nahlas. Ale v duchu ano.
Řekl jsem mu, že jsem z Exeteru, ne z Londýna.
Když jsem byl mladší, pár lidí vědělo, že jsem gay.
Ale říkali si, že z toho vyrostu.
Děti jako by si myslely, že jsem k smíchu.
Tak jsem šel do svého pokoje.
Chtěl jsem být ve tmě.
Utekl jsem ve 14 letech.
Měl jsem asi jen deset liber. Nebo tak nějak.
Ale stačilo to, abych se dostal do Londýna.
„Tak tohle je Londýn.“
„Jsem v Londýně. Nikdo neví, že tu jsem. Můžu se tady ztratit.“
Ale neměl jsem se čím živit. Nevěděl jsem, co dělat. A byla mi zima.
Našel jsem si místo k přespání na parkovišti za Piccadilly Circus.
A pak jsem si všiml, že tam postávají nějací kluci.
„Co se to tu děje?“
Viděl jsem, jak si předávají peníze.
Viděl jsem muže líbající kluky.
Kolem procházel starší muž
a řekl mi, že jde o nabídku masa.
Každou lampu vlastnil jiný prostitut.
Všichni měli přezdívky. Nikoho jste neoslovovali skutečným jménem.
Nebyli to všichni gayové. Dělali to jen pro peníze.
Někteří zákazníci někdy nebyli zrovna příjemní.
Ale děláte to, protože chcete přežít.
Des byl ale přátelský. Popravdě hodně přátelský.
A to jste ještě nic neviděli.
Minulý týden jsme dostali televizi.
360 liber.
Stereo, asi 200 liber.
A andulka Hamish. Podívejte na něj. K nezaplacení.
Dokonce mi ukázal zahradu.
Když jsme sem přišli, bylo to tu jako na skládce.
Spousta starého nádobí, pneumatik a krámů.
Sádry, dřeva a bůhví čeho. Bylo to tu úplně zaházené odpadky.
A my, staří dobří nájemníci,
se to tu snažíme vylepšit.
Po třech měsících to vypadá takhle. Koukněte. Je tu čisto. Tady je plůtek.
Tamhle roste spousta zeleniny.
Co jiného říct…
Měl tam lahev Bacardi.
Během našeho hovoru ji vypil.
A pak
jsme šli spát.
Jest mojí touhou
to nejnádhernější stvoření mého vesmíru.
Elegantní, štíhlý mladík.
Pohled na něj v jeho ohromné kráse
vyvolá vlnu katarzních křečí mojí mysli.
Posedlý muž.
Mocné nutkání.
Bušící srdce.
K budoucnosti je slepý.
Asi o dvě hodiny později
jsem otevřel oči a uviděl kouř.
On seděl přímo na mně.
Odstrčil jsem ho.
Zeptal jsem se, co se děje. A on řekl, že jsem skopl topidlo ze zdi.
Přinesl jsem vodu a rozlil ji po podlaze. Odešel jsem, protože mě to rozhodilo.
Říkal jsem si, že jsem mu poškodil byt.
Ale nedávalo to smysl.
Topidlo určitě nebylo zapnuté, byla teplá noc.
Pak mi došlo, že se mě pokusil zabít.
Nevěděl jsem ale, s kým si promluvit. Kam se obrátit.
Londýn byl tehdy extrémně homofobní.
Policie zcela jistě.
Tisk zcela jistě.
Tak jsem mlčel. Zůstal jsem v temném pokoji. Jako v dětství.
Ticho.
Vlastně jsem mohl být první obětí.
Pro něj to byl jen začátek.
Policie pátrající po ostatcích obětí vražd,
dnes v Londýně objevila „značné množství lidských kostí“.
Byl to prostě hřbitov.
Objevili jsme velké množství lidských kostí.
Konkrétně stehenní kost,
která měřila asi 15 centimetrů.
Objevovaly se pořád.
Nebylo to jednou za tři čtyři hodiny: „Mám další.“
Bylo to každých pár minut.
Kus tohohle. Kus tam toho. Zub.
Policie prohledávající zahradu v severním Londýně věří,
že je o krok blíž identifikaci některých objevených lidských ostatků.
Bylo to jako hororový film ve skutečném světě.
Když se ale něco takového stane, provází to i zvláštní vzrušení.
Je v tom jakási hrůzná přitažlivost. Chcete znát podrobnosti.
Chcete vědět stále víc.
Moje matka to ale vidí jinak.
Policie má půl tuctu jmen lidí,
kteří mohli být oběťmi…
Samozřejmě to všechno byly žhavé zprávy.
Já nevím, samozřejmě mě to zajímalo.
A koho taky ne?
Byla to hrůza. Myslela jsem na chudáky rodiče.
A to bylo všechno.
Pak ale někdo zaklepal na dveře a policista mě požádal, jestli můžou dál.
Zeptala jsem se, o co jde. Prý ať se radši posadím.
„Panebože,“ pomyslela jsem si. Pořád mě to ani nenapadlo.
Uvnitř mi pak ukázal fotku.
Prý jestli tu osobu znám.
A já řekla, že samozřejmě.
Byl to Graham. Láska mého života.
Zeptal se, jestli jsem slyšela o muži jménem Nilsen.
Pořád jsem si nedala dvě a dvě dohromady.
Říkali, že si Nilsen vybíral jen homosexuální bezdomovce.
To mě trochu uklidnilo. On totiž… Nemohl to být on. On nebyl homosexuál.
Pak se zeptali, jestli v poslední době nebyl u zubaře.
Přemýšlela jsem,
proč se mě vyptávají na zubařské záznamy, zuby a čelisti.
Pak mi to došlo.
Graham mi rád kupoval desky.
Koupil mi desku Fat Larry's Band. Jmenovala se „Zoom“.
Kdykoli to slyším, jsem zase zpátky.
Byla to poslední deska, co mi koupil.
Ale nebyli jsme úplně šťastná rodina.
Jako malí jsme moc neměli. Byli jsme chudí.
Byli jsme rodina. Mámu jsme měli rádi. Ale nemáme moc hezkých vzpomínek.
Většinou to bylo kvůli drogám.
Bylo 31. října.
Graham mi přísahal, že nic neměl.
A já věděla,
už když se mnou mluvil, jsem věděla, že si něco dal.
Fakt mě vytočil.
A, proboha, řekla jsem mu tu nehorší věc. Vážně jsem ji řekla.
Řekla jsem: „Jestli si zase šlehneš, tak už se kurva nikdy nevracej.“
A přesně to se stalo.
Nikdy se nevrátil.
Takže…
Jo.
Vracel jsem se domů
z malé cukrárny nahoře.
A jak jsem se blížil, slyšel jsem křik.
A nějak jsem poznal, že to je matčin hlas.
Že to je matčina bolest.
A když jsem vešel,
matka brečela v kuchyni.
Mého otce zavraždil Dennis Nilsen.
Novináři byli barbaři.
Říkali, že to byli homosexuální bezdomovci.
Nebyli, chápete?
Neházejte je do jednoho pytle. Každý z nich byl jiný.
Volala jsem do novin a řvala na ně.
A pak byli přímo u našich dveří.
To byl vážně děs.
Jeden z nich se mě zeptal, zda vím vše.
Řekla jsem, že vím jen to, co mi řekla policie.
Prý jestli mi neřekli, co bylo pak. Neřekli, proč by měli?
Řekl, že to není hezké a jestli to chci vědět.
Souhlasila jsem.
METROPOLITNÍ POLICIE ZÁPIS VÝSLECHU
VYSLÝCHANÝ:
Měla jsem nutkání to zjistit.
ČÍSLO 14
Nilsen byl na West Endu.
VYŠEL JSEM ZPOZA ROHU
A NARAZIL NA NĚJ
Uviděl Grahama, jak mává na taxík. Jenže žádný nezastavil.
Potácel se ze strany na stranu.
VZAL JSEM TAXÍK
A Nilsen ho vzal k sobě…
DO CRANLEY GARDENS
…tam si stoupl za něj…
POKRAČUJTE
PŘISTOUPIL JSEM K NĚMU
…a uškrtil ho.
VZPOMÍNÁM SI, ŽE BYL MRTVÝ
MUSEL JSEM TO UDĚLAT JÁ
To byla jeho slova.
Pak ho posadil do křesla.
Dva dny, kdy chodil do práce,
se vždycky vrátil, přisedl si k němu a společně koukali na televizi.
Třetí noc ho svlékl do naha,
postavil ho před zrcadlo,
držel ho zezadu,
pokryl ho pudrem a masturboval nad ním.
Chtěla jsem předstírat, že se to nestalo.
Předávkoval se a někde zemřel. Ne!
Nemůžete na to přestat myslet.
To je nemožné.
Proč by někdo dělal něco takového? I kdyby zvířeti, proč by to někdo dělal?
Tweetle, je ti líp?
Myslím, že má respirační onemocnění.
Ano.
Myslím, že právě včera mi přišel dopis od reportéra bažícího po článku.
„Vím, že tvoříte autobiografii.“
Bla, bla, bla.
„Co v ní zmiňujete?“
Bla, bla, bla.
Byl jsem mladý rádoby investigativní novinář.
Byl jsem naprostý zelenáč.
A jednou ráno čtu v novinách…
NILSENOVA KNIHA VRAŽD
…o sériovém vrahovi,
který zabil 15 lidí
a který ve vězení psal autobiografii.
NOVINÁŘ
Zaujalo mě to.
STRÁNKY ZLA
Takže jsem Nilsenovi začal psát.
„Vážený pane Nilsene, věřím, že vaše kniha
bude milníkem kriminologie.
Rád bych o ní pojednal v novinách vycházejících v celé Británii.“
Asi po týdnu mi dorazil tento dopis.
První, čeho jsem si všiml, bylo, že na propisku někdo hodně tlačil.
Jako by se třásl, aby mohl odvyprávět svůj příběh.
„Russi, děkuji za váš dopis.
Zajímá vás, čím ospravedlním publikaci své knihy?
První myšlenkou je citovat starého dobrého Oscara.
‚Knihy nejsou morální ani nemorální. Jsou jen dobře, nebo špatně napsané.‘“
Když jsem dostal první zásilku,
krabice plné nahrávek a rukopisů,
zavolal jsem šéfredaktorovi The Sunday Times Magazine
a řekl mu, že neuvěří, co jsem dostal.
Zajímavé věci se týkaly jeho dědečka.
Spolu s okamžiky svého života
se vracím i k záhadě svého dědečka,
Andrewa Whytea.
Zíral jsem na jeho fotografii z mládí,
kdy byl poddůstojníkem v první světové válce.
Hrával jsem si s jeho třemi medailemi,
které obdržel za službu králi Jiřímu V.
Dědečka měl moc rád.
Úplně je spolu vidím.
Kamkoli šel, bral Dennise s sebou.
Myslím, že si byli velmi blízcí.
Byl to pro mě velký muž.
Zkušenosti jeho 62 let
jsou pro tuto nahrávku příliš velké,
ale jeho vliv na mě je nesmazatelný.
Dědeček zemřel náhle, bylo mi pět let.
Viděl dědečka ležet v bedně.
Jako věřící samozřejmě neříkali, že je mrtvý.
Říkali, že odešel na lepší místo.
A on řekl: „Všude mě bral s sebou.
Proč mě s sebou nevzal na to lepší místo?“
Řekl, že když viděl dědečkovo tělo,
spojila se jeho představa lásky se smrtí.
JAK JSEM ROSTL,
HLEDAL JSEM
DĚDEČKA
Jeho náhlé zmizení zanechalo prázdnotu v mém vědomí.
A tu pak zaplnila má představivost.
To ale budou Vánoce!
A myslím, protože je období oslav,
že bych si měl dát kouzelnou cigaretu.
O mnoho let později se Nilsen zamýšlel nad svým životem.
Tak si dáme trochu kouzel.
Prý to bylo kvůli tomu, že měl ve vězení přístup k marihuaně.
Propána!
Panebože.
Naprosto jsem se zhulil.
Mám před sebou klaviaturu.
Přímo před sebou mám malou klaviaturu z roku 1980.
V této úžasné a příjemné izolaci
mohu využít tento audioštětec,
abych namaloval obraz svých emocí.
Natahuji se ke klaviatuře a třesou se mi ruce.
„Následoval osmihodinový trip.
To, co se dělo, jsem sledoval jako film
na širokoúhlé obrazovce se stereofonním zvukem s věrnými barvami.
Nevyřešená záležitost s dědečkem roky kypěla zahalená v mém podvědomí.
Neurčitě jsem si vybavoval bunkr se střílnami,
kde se mezi mnou a dědečkem děly divné věci.
Je to děsivé přiznání,
ale jediný dotek, který jsem zažil během formativních let,
bylo bolestivé a paradoxně matoucí objetí
od pedofila.“
Ticho.
Zásadní zlom v jeho životě přišel,
když se stal armádním kuchařem.
To bylo poprvé, kdy měl Nilsen vlastní pokoj.
Svlékl se tam donaha,
posypal se pudrem
a prohlížel si sám sebe v zrcadle, jako by byl mrtvola.
Ta fantaskní představa byla mým nezbytným stvořením.
Já jsem on a on je já.
A téměř jistě si představoval,
jak by to mohl uskutečnit.
OSM MĚSÍCŮ PO ZATČENÍ
Dennise Nilsena budou soudit v Old Bailey.
Tento měsíc ho obvinili z dalších čtyř vražd.
V době soudního procesu v Old Bailey
jsme identifikovali celkem sedm obětí.
Někteří byli bezdomovci. Někteří byli homosexuálové, ne všichni.
Prostě se tam jen pohybovali,
ale jedno pojítko existovalo.
Nilsen věděl, že když zmizí,
nikdo si toho hned tak nevšimne.
Všechny oběti byli mladí muži.
Martyn Duffey z Wirralu.
Malcolm Barlow z Rotherhamu.
Kenneth Ockenden, 26letý kanadský student, který tuto zemi navštívil před třemi lety.
William Sutherland z Edinburghu…
Nemůžu se s tím vyrovnat.
MATKA WILLIAMA SUTHERLANDA
Chtěla byste nějak varovat
rodiče mladých lidí,
kteří přemýšlí nad tím, že by chtěli do Londýna?
Ať nechodí.
Je to kruté, hrozné místo.
Policie mi řekla, začínal proces, a oni řekli:
„Doporučujeme vám, abyste tam nechodila,
budou mluvit o Grahamovi
a budou tam…
v podstatě nástroje, které použil.“
A já si řekla, že půjdu.
Měla jsem pocit, že tam musím jít.
Svým způsobem… Říkala jsem si,
že tak Grahamovi prokážu úctu.
Tak trochu…
Mělo to být rozloučení s ním.
Nechtěla jsem…
Nechtěla jsem, aby o něm mluvili a on tam nikoho neměl.
Měla jsem pocit, že musím…
Že tam musím jít, což jsem taky udělala.
Ráno pondělí 24. října.
Jsem v bezpečnostní dodávce
na cestě do soudní síně č. 1 Ústředního trestního soudu, Old Bailey.
Právě teď, dnes, dojde ke zúčtování.
Ústřední trestní soud je nepochybně
nejslavnějším soudem světa.
Je to divadlo.
…je to absurdní divadlo.
Role jsou napsány.
Herci si odkašlávají, aby zlepšili přednes.
Vzpomínám si, jak jsem poprvé stoupal po schodech do Old Bailey…
…vstal a všichni se na něj dívali.
Všichni jsme čekali, že přizná vinu.
Dokážu si představit kameru na jeřábu,
jak krouží kolem soudní síně.
Kdyby přiznal vinu, nebyl by soud.
Novináři by byli zklamaní, protože by neměli o čem psát.
Není o čem psát, konec.
A v Old Bailey
prohlásil úředník Dennis Nilsen, že je nevinen.
NEVINEN
Nemohla jsem tomu uvěřit. Ani se nehnul. Nic.
Říkala jsem si, jestli je to vůbec člověk.
Ticho v soudní síni!
Ticho.
Hájil jste někdy předtím sériového vraha?
Ne.
Ani potom.
ADVOKÁT
Tedy pokud vynecháte Krayovy.
Z pohledu obyčejného člověka
bylo celé to chování šílené.
Nebylo podle nás pochyb,
že byl ten člověk nepříčetný.
Podle mě šlo hlavně o to,
jestli byl tak šílený,
aby strávil zbytek života ve vězení?
Bylo řečeno, že kdyby se choval normálně…
Konec konců byl to úředník,
pracoval na úřadu práce,
býval policistou.
Když byl schopen racionálního chování,
nemohl být blázen.
Jenže zákon říká,
že se můžete chovat úplně normálně,
docela dlouho
a pak během té konkrétní chvíle, kdy někoho zabijete, jste nepříčetní.
A pak můžete být zase normální.
Pak jste vinen se sníženou příčetností,
tedy jde o zabití.
Nechci, aby byl cvok. Chci, aby zaplatil.
Ať zaplatí.
Ať nese zodpovědnost za to, co provedl.
„Není šílený,“ tvrdí obžaloba,
„ani duševně nemocný.
Má nenormální mysl.
Ale jeho zodpovědnost za činy nebyla podstatně snížena. Věděl, co dělá.“
Nilsen prý řekl policii:
„Do bytu jsem vzal spoustu lidí, ale všechny jsem je nezabil.“
Museli jsme dokázat, že to plánoval.
Že si ve West Endu vybíral oběti.
Trochu jsme panikařili.
Důkladně jsme pátrali po někom,
kdo se s ním setkal v baru, s kým pil.
„Viděl jste ho? Byl jste u něj doma?“
Ale v roce 1983?
Jako mluvit do zdi.
Tohohle divadla jsem se účastnit nechtěl.
Tak jsem to vnímal. Viděl by to celý svět.
Nechtěl jsem, aby věděli, že jsem gay.
To jsem nechtěl.
Proč bych tím měl projít,
kvůli smrti někoho jiného? Proč?
Lidé mě varovali,
že ať tam bude jakýkoli obhájce, rozebere mě na kusy. Odhalí mé soukromí.
Nechtěl jsem se zapojit víc, než už jsem byl.
A když jsme nějaké muže našli, báli se, že si lidé budou myslet, že jsou gayové.
Tohle byl problém s tiskem.
Soustředil se na jeden aspekt vyšetřování.
V myšlenkách se obracím k jedné noci.
V ROCE 1982 JSEM POTKAL
Potkal jsem tuláka, jako jsem byl já.
CARLA STOTTORA
Nilsen mluvil o mladíkovi jménem Carl Stottor,
který přežil setkání s ním.
Jméno Carl Stottor jsem viděl v autobiografii,
takže mi připadalo důležité seznámit se s někým, kdo setkání přežil.
Domluvili jsme si schůzku u něj doma u moře.
Snažím se vás zasadit do kontextu Nilsenova příběhu.
Kolik si toho vybavíte z večera před incidentem?
Byl jsem sám.
Byl jsem v gay pubu, on za mnou přišel a zeptal se, jestli se může přidat.
Příjemně se mi s ním povídalo.
Zavolali jsme taxík a jeli do Cranley Gardens.
Povídali jsme si. On mi nalil Bacardi
a pak jsme šli spát.
Než jsme došli do postele,
řekl mi, abych si dával pozor na zip spacáku, že se můžu zachytit.
- Zip byl rozbitý. - Jo.
Byl jsem ale unavený, tak jsme se přitulili a já usnul.
Náhle jsem ucítil chlad.
Uvědomil jsem si, že jsem ve vaně se studenou vodou.
Chtěl jsem ven, ale on mě strčil zpátky.
Třikrát jsem se vynořil, podařilo se mi říct:
„Dost! Prosím, přestaň!“
Vzpomínám si, že jsem tam ležel, nemohl jsem už bojovat.
Vdechl jsem vodu.
Bylo to jako vdechnout pevný vzduch.
Myslel jsem si, že umírám.
„Tak takový je to pocit.“
Boj skončil.
Jsme morální stvoření.
Máme nutkání i svědomí.
Jsem silný i slabý.
Andělský i démonický.
Chladná ruka tišící horečnaté čelo,
i zoufalá, zuřící ruka na hrdle.
Posel života i smrti.
OŽIVIL JSEM HO
Vzpomínám si, jak jsem se probral. I na tu bolest.
Skoro jsem nemohl dýchat. Bylo to hrozné.
Byl jsem zmatený. Nic jsem si nepamatoval.
Věděl jsem ale, že mě chtěl někdo zabít.
Tak jsem šel na policii.
Nevěřili mi.
Nebrali to na vědomí. Podle nich jsem byl jen buznička.
Prý jsem přeháněl.
Carl Stottor šel na policii, ale nic se nestalo.
Pak jsme zjistili, že jich bylo asi pět.
Šli na policii, ohlásili to
nebo se to pokusili ohlásit, ale chovali se k nim opovržlivě.
Takže nikdo nekonal.
Řekl jsem si, že možná mají pravdu. Vědí, co dělají. Znají tu práci.
„Můžu za to já. Jen jsem si to představoval.“
Nilsen jim dal informace, díky kterým vás našli.
Detektiv, který mě vyslýchal, řekl, že mi chce položit pár otázek.
Jestli znám nějakého Dennise Nilsena. Řekl jsem, že ne.
Jestli jsem byl v Cranley Gardens.
Ptal jsem se, kde to je.
A on řekl, že má ještě jednu otázku.
A pak řekl: „Spacák.“
A já se roztřásl.
Pak se mi to vrátilo.
Všechno.
S podrobnostmi.
Byl to Nilsen!
Použil zip spacáku, aby mě škrtil.
Než jsme šli do postele,
řekl, ať se nezachytím
v zipu toho spacáku.
Tím, že mě varoval, plánoval moji smrt.
Kdyby neuspěl, měl by alibi.
Věděl, co dělá. Nebylo na něm nic psychotického.
Dokonale se ovládal.
Důvod, proč jsem naživu,
je ten, že Nilsen už neměl prostor pod podlahou, kam by mě ukryl.
Příběh Carla Stottora dokázal, že Nilsen vše plánoval.
Většina obětí by vám vše řekla,
ale za žádných okolností by nesvědčila.
Pro ty mladé muže by bylo naprosto hrozivé tam předstoupit.
Očernili by je tam.
Stokrát jsem byla u soudu
a viděla jsem oběti i svědky, jak jsou rozebíráni na kusy.
Lidé se do takové pozice stavět nechtějí.
Nelíbilo se mi, jak tisk tvrdil,
že Nilsenovy oběti byli jen bezdomovci
a ubozí homosexuálové.
Bylo to příšerné.
Vzpomínám si, jak jsem si říkal, že na mně přece záleží.
V jednom ohledu musím Nilsenovi poděkovat.
Nebýt toho, že jsem téměř zemřel, nikdy bych si to neuvědomil.
Není čeho se bát, jen strachu.
Zbavte se strachu a už se nemusíte bát ničeho.
Druhý den procesu s Dennisem Nilsenem
pokračuje obžaloba s líčením jeho případu.
Carl Stottor řekl, že šel s Nilsenem do postele
a uprostřed noci se probudil a nemohl dýchat,
cítil tlak kolem krku.
Tichým hlasem řekl soudu, že slyšel Nilsena, jak šeptá: „Nevrť se.“
Nemohu než obdivovat
jejich odvahu a mravní sílu, díky které předstoupili.
Hlavou se mi honila myšlenka,
že se topím. Že mě ten muž vraždí.
A že takhle to vypadá, když člověk umírá.
V Old Bailey vypovídá několik Nilsenových bývalých partnerů
o jeho údajných pokusech je zavraždit.
„MUSÍM ZABÍT SVÉHO DRAKA“
Říkal jsem si tehdy, že to musím zvládnout.
Že to musím přežít.
Říkal jsem si,
že jdeme na to. Postavím se tomu. Ať přinese život cokoli.
Takže jsem šel k soudu.
Usnul jsem a asi o půl čtvrté ráno
jsem se probudil a on byl u mě.
Ptám se, co to dělá, a on na to, že jsem skopnul topidlo.
V podstatě jsem v tom našel jistou svobodu. Mohl jsem se projevit.
Nemusel jsem už skrývat, co cítím.
Je to nádhera.
V Old Bailey se porota odebrala zvážit verdikt v případu Dennise Nilsena.
Jakmile získáme nové zprávy o Nilsenově soudu,
co nejdříve vám je během dneška přineseme.
Jak lze vyjádřit průběh procesu?
Deset dní řečí
vydávaných za deset dní relevantních důkazů.
Když se vrátili do sálu, přinesli verdikt
v případech vraždy i dvou pokusech o vraždu.
Deset porotců se shodlo,
dva nesouhlasili.
Předseda poroty prohlásil, že došlo k většinové shodě
na vině ve všech šesti obviněních z vraždy.
Porota ho shledala zodpovědným za jeho činy.
Nebyl nepříčetný.
V NILSENOVĚ MYSLI
Každý, kdo s tím má něco společného, nakonec dojde k závěru,
že byl Nilsen zlý, ne šílený.
Jen ho musíte znát dost dlouho.
Je to jako Čaroděj ze země Oz za oponou. Zůstane vám jen špetka špíny.
Nilsen dokázal vylíčit živý obraz
romantického outsidera,
díky kterému se těžko věřilo,
že zabíjel čistě ze zlé vůle.
Sám sebe potřeboval vnímat určitým způsobem.
A ten příběh s dědečkem, možná se stal,
ale důkazy pro to nejsou.
Nemůžu si pomoct, ale mám pocit,
že se jen Nilsen snaží najít jiného padoucha,
jiného než sám sebe, aby se mohl cítit nevinný.
Dnes o svačině
jsem byl vyhodnocen jako kategorie A.
„Vaše chování je uspokojivé.
Záznamy vás ovšem popisují jako chladného a vypočítavého,
neprojevil jste chuť čelit
svému problematickému chování.
Nedošlo k doporučení snížení stupně,
protože jste neprojevil lítost.“
Takže jsem si dovolil
velice krátký komentář.
„Tato zpráva je jen soupis politicky korektních
a předsudečných obvinění, která jsou od úředníků očekávatelná.
Chcete přibarvit mýtus o monstru,
nikoli objektivně…“
Nilsena nestvořila společnost. Chtěl by, abyste si to mysleli.
Musíme ale přijmout zodpovědnost
za vytvoření předsudečné společnosti,
která mu dovolila zabíjet znovu a znovu.
Bylo to snadné.
Ze svojí zkušenosti a okolností věděl,
že to bude všem jedno.
Říkám vám, že kdyby v Cranley Gardens ty ostatky neuvízly v potrubí
a neovlivnily lidi pod ním, zabíjel by ještě dalších několik let.
Jediný důvod, proč s tím přestal, byl ten, že ovlivnil někoho dalšího.
S oběťmi to nesouviselo.
POUZE OSM NILSENOVÝCH OBĚTÍ BYLO POLICIÍ IDENTIFIKOVÁNO
Řekl mi to Shane. Já byla v posteli a on řekl: „Nilsen je mrtvý.“
Nevěřila jsem mu. On řekl, že je to pravda.
Nikdy jsem o tom nemluvila, protože…
Nic to pro mě neznamenalo.
A pak zase přišli novináři. „Co vy na to, že je to monstrum po smrti?“
Řekla jsem, že na to nemám názor.
Ani po jeho smrti nedovolím, aby ze mě udělal oběť.
Chápete?
Ať je kdekoli, snad nepotká Grahama, protože Graham bude střízlivý.
Překlad titulků: Tomáš Slavík