Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Jedan, dva, tri, četiri, pet, šest, sedam, osam, devet, deset.
Mislim da uređaj za snimanje ne štima.
Govor oscilira od jednog do drugog govornika.
Uglavnom, započnimo snimanje.
Ja sam Dennis Nilsen.
NILSENOV GLAS SNIMLJEN U ZATVORU
Moji suputnici su, kao što čujete,
par papigica Hamish i Tweetles.
Hamish je dobar dečko.
Sjedim ovdje
i pušim cigaretu Scaferlati.
Ajme.
Da, uništavamo si zdravlje.
Svi moramo umrijeti od nečega, zar ne?
NETFLIXOV DOKUMENTARNI FILM
Jutros mi je srdačni zatvorski čuvar posudio svoj News of the World,
tabloid koji se predstavlja kao novine.
Skrenuo mi je pozornost na 21. stranicu.
„Dennis Nilsen bolesno se šali sa svojim zločinima
tako što je u ćeliji prilijepio
plakat zvijezde filma Kad jaganjci utihnu Hannibala Lectera.
Vjeruje da će jednog dana
njegova ogavna djela biti ovjekovječena u filmu.”
Kraj priče.
Kakve gluposti!
Dobra večer.
Scotland Yard danas je pokrenuo najveću istragu ubojstva…
KUĆA UŽASA
…nakon pronalaska tijela u Londonu.
Sljedećih nekoliko sati
razmjeri ovog zločina počet će se otkrivati.
Dakle…
koliko je točan ovaj članak?
Da, definitivno sam osuđen za ubojstvo.
Ali osim toga, većina je stvari izmišljena.
Tužiteljstvo je navelo uzorak ubojstva.
Mjesta za javnost u glavnoj sudnici svaki dan su popunjena.
Oni koji su očekivali užas nisu bili razočarani.
Krasno. „Des Nilsen, čudovište.“
„O, Nilsen.” Čim spomenete ime,
ljudi su odlučili.
Dennis Nilsen, čovjek koji se nazvao ubojicom stoljeća…
Još pokušavaju progurati sliku
opasnog stvorenja populariziranog u djelima fikcije.
Filmska čudovišta.
Nilsen želi objaviti svoju autobiografiju
iza zatvorskih rešetaka.
...priča je koja se ne može shvatiti.
Dobro, idemo!
London, 1983. godina.
Dobar dan. Blago rečeno, friško je.
Sljedećih dana neće biti toplije
jer će nam i dalje puhati sjeverni i…
Sjećam se tog dana
jer je vani bilo hladno i jadno.
Sjedio sam u svom uredu,
kad mi je kolega rekao
da su ga pozvali u ulicu Cranley Gardens
gdje su iz šahta izvađeni možebitni ljudski ostaci.
SJEVERNI LONDON
Kad smo stigli, oko šahta su stajali stanari.
WC-i su bili začepljeni
i pozvan je inženjer da očisti odvode.
Otkrio je ogromne količine mesa i kosti.
Slabo se u to razumijem,
ali posumnjao sam
da ostaci nisu životinjski.
Je li itko izrazio interes za ono što ste pronašli?
Da. Tip za kojeg mislim da je živio u stanu na zadnjem katu.
Stanari su mi rekli
da su prethodne večeri oko ponoći
izvana čuli zvuk struganja.
Kad su otvorili ulazna vrata, ugledali su čovjeka iz stana na katu.
Nosio je jednostavan prsluk.
Pazite, bila je veljača, ledeno.
Pitali su ga je li dobro.
Rekao je: „Jesam. Izašao sam da piškim.“
Raspitao sam se po ulici
i saznao da je bio u mjesnom zavodu za zapošljavanje, gdje je radio.
ZAVOD ZA ZAPOŠLJAVANJE
Inače se vraćao s posla
svake večeri u pola šest.
Zatim smo otkrili da su dijelovi kostiju iz odvoda
doista od ljudskog tijela.
Patolog je rekao da na komadima mesa
ima tragova davljenja.
I gle čuda,
vidjeli smo muškarca kako prilazi.
Vrijeme dolazi
Bio je vrlo miran.
Kad sam stigao u Cranley Gardens,
policija nije znala što da radi.
DES NILSEN
Pokušavali su saznati informacije
o komadima ljudskog mesa nađenih u...
Odvodima.
Nilsen je rekao:
„Čudno je što me policija ispituje o mojim odvodima.“
Pustio nas je u zgradu.
Otišli smo u stan na tavanu.
Čim je otvorio vrata,
zapuhnuo nas je smrad.
Prepoznao sam taj grozni miris.
Rekli smo mu:
„Prestani se zafrkavati. Gdje je ostatak tijela?“
Pogledao me
i pokazao na ormar.
Otvorio sam ga.
U njemu su bile dvije goleme crne vreće za smeće.
Uhvatio sam ga za manšetu i rečeno mu je
da je uhićen zbog sumnje u ubojstvo.
Na povratku u policijsku postaju sjedio sam kraj njega...
ali nešto me mučilo.
Te su vreće bile goleme.
U autu, putem do policijske postaje, pitali su me…
„Je li ondje jedno tijelo ili su dva?“
Odmah sam odgovorio…
„Petnaest ili šesnaest.”
Naježile su mi se dlake na vratu.
Glavni inspektor pogledao me
u retrovizor.
Morao sam mu reći da pazi kako vozi
jer je počeo krivudati cestom.
Pomislio sam: „Uhvatili smo serijskog ubojicu.”
POLICIJSKA POSTAJA U HORNSEYJU
Klizim dugim hodnikom s pratnjom.
Smještaju me u prvu ćeliju na kraju reda.
Ostavljen sam ondje, u toj zastarjeloj prostoriji,
s malom klupom i grubim uspravnim stolićem.
Sjedim ondje, palim cigaretu i zastanem.
Nismo bili sigurni
je li nam Nilsen govorio istinu.
Misliš: „15 ili 16 ljudi?”
U pritvoru smo ga smjeli držati samo 48 sati.
I to je to.
Morali smo iz njega izvući sve što smo mogli.
SNIMKA RAZGOVORA S POLICIJOM
RAZGOVOR S
Ali ne želite ga stisnuti toliko
da ne želi razgovarati s vama.
POSTAVIT ĆU VAM NEKA PITANJA.
JESTE LI SPREMNI ODGOVORITI?
Zabrinut zbog mogućeg dugotrajnog ispitivanja,
iznenadio sam istražiteljski trojac
odgovorivši da ću im sve reći.
Nilsen nije zatvarao usta.
Počeo nam je govoriti
što se točno dogodilo.
GDJE STE UPOZNALI TE LJUDE?
Ušao bi u pivnicu...
PIO SAM
...i razgovarao s nekim.
Odveo bi tu osobu u svoj stan.
Pili bi. Slušali bi glazbu.
Sutradan ujutro Nilsen bi se probudio
i kraj njega bi bilo mrtvo tijelo.
KRAVATA OKO NJEGOVA VRATA
SJEDIO SAM ZAPREPAŠTEN
UŽASNUT
Kad bi ga stisnuli, rekao bi
da se ne sjeća što se dogodilo.
KAD SE NAROLJAŠ, NE MOŽEŠ SE SJETITI.
U slučaju ubojstva
obično imate žrtvu,
a onda tražite ubojicu.
U ovom slučaju imali smo ubojicu…
PRVA
...ali nije znao tko su žrtve.
ZABORAVIO SAM IME.
DRUGA
NISAM MU SAZNAO IME
Morali smo ići unatrag
i pronaći sve žrtve.
POMOZIMO VAM DA SE PRISJETITE.
Nisam odbio odgovoriti ni na jedno pitanje.
BROJ 4?
VISOK 172 CM
POLUKOVRČAVA KOSA, TETOVAŽE
Bio sam detaljan.
BROJ 7. OKO 175 CM IRSKI NAGLASAK
Ako išta…
BROJ 10 BLIJED, TUP, POVUČEN, SMIREN
...nijedan britanski ubojica...
ŽRTVA BROJ 12
...nije bio toliko iskren…
SMEĐA KOSA, 25 GODINA
POLOVNA ODJEĆA
...suočen sa svojim prijestupima poput mene.
BROJ 13, 27-28 GODINA
BIVŠI VOJNIK, PUŠAČ
ŠTO JE PUŠIO?
MOJE.
Davao je ograničene informacije, ali uglavnom su bili mladići.
Ali mislio sam,
ako je to što nam Nilsen govori istina,
kako je u gradu poput Londona
ubijeno 15 ljudi a da nitko nije primijetio?
Policija je imala sve sastojke da me optuži.
To bi cijelu stvar stavilo pod zaštitu suda
i izvan dosega medija željnih senzacija.
Ovo im je bio najveći slučaj u karijeri,
a kako bi osnažili svoje mjesto pod reflektorima javnosti,
pobrinuli su se da cijela nacija za to sazna
kad sjedne za doručak.
Bio sam u uredu.
Pozvali su me u redakciju.
Dali su mi list papira
na kojem je pisalo da je vodoinstalater...
NOVINAR
...u odvodu pronašao komade ljudskog mesa.
Nazvao sam Scotland Yard, ali ništa nisu znali.
Napisao sam reportažu.
Ali bilo je otpora da se objavi.
Tada niste htjeli uzrujavati ljude
dok doručkuju.
Nema sumnje
da bi surovost Cattranovih otkrića
natjerala ljude da povraćaju na suho.
Nisam imao pojma hoće li iskoristiti reportažu.
ČETVRTAK, 10. VELJAČE 1983.
Rekli su mi da se u Cranley Gardensu
istražuje ubojstvo.
Tražili su da što prije dođem.
Nisam bio previše uzbuđen.
Mislio sam da je riječ o običnoj priči.
„Ako mi se posreći, pustit će moju reportažu u Dnevniku,
a poslije će je zaboraviti.”
Inače, kad dođeš na takvo mjesto,
ulica je već blokirana. A pogotovo kuća i cesta.
Toga nije bilo. Bili smo na pragu.
Razgovarali smo s par ljudi koji su ga primijetili.
Viđali su ga. Mislili su da je čudan i tih.
Jeste li ga viđali ovdje?
Viđala sam ga kako šeće sa psom. Kimnula bih mu.
A onda, pola sata poslije, čuli smo…
da ubojica nije ubio samo jednu osobu.
Ubio ih je 15 ili 16.
Što?
Na neki način, ovo zvuči grozno,
ali preplavio me adrenalin.
Moram priznati,
bio sam obuzet time.
Malobrojni su u Cranley Gardensu
uspjeli pojmiti što se dogodilo.
Za nekoliko sati, nešto što se činilo samo istragom,
razvilo se u jednu od najvećih istraga o ubojstvima
počinjenih u Britaniji.
Urednici vijesti pitaju:
„Što još znaš? Što nam još možeš reći?“
Nitko nije znao objavljene detalje osim policajaca i mene.
Bio sam u izolaciji, tako da ništa nisam rekao novinarima.
Policija je dala novinarima sve informacije
koje su sljedećih dana punile naslovnice.
Onda smo čuli da taj čovjek
radi kao službenik u zavodu za zapošljavanje
i da razgovara s ljudima.
Posljednjih šest mjeseci radio je u Zavodu za zapošljavanje.
Kolege su ga zvali Des.
Mislio sam…
da je tip sigurno psihopat.
Dopušteno je da se u javnosti stvore predrasude
čak i prije nego što su me optužili.
Mediji su imali svu slobodu da to muzu.
Čudovišne slike
preplavile su medije
kako bi potaknule profitabilnu maštu javnosti.
16 UBIJENIH U KUĆI UŽASA NAĐENE 2 GLAVE
Kao novinara, ništa vas ne zaprepasti ili iznenadi.
Kao čovjek, ostajete zaprepašteni i iznenađeni.
Kad sam čuo da je tijekom četiri godine ubio 15 ili 16 ljudi,
zapitao sam se kako je to moguće u ovoj tzv. civiliziranoj zemlji...
a da za to nismo znali.
Svi smo govorili o tome da je svim ubojicama velik problem
rješavanje tijela.
Kako se on riješio 15 ili 16?
U Cranley Gardensu našli smo ostatke samo tri tijela.
Pitao sam ga
gdje je ubio ostale.
Vratilo mi se sjećanje na ubojstvo troje ljudi u Cranley Gardensu,
a ostalih...
U Aveniji Melrose 195.
AVENIJA MELROSE
To je samo nekoliko kilometara od Cranley Gardensa.
Bilo je potpuno hladno.
Ledeno.
Pozvao nas je glavni inspektor
i rekao: „Dolazite.
Idemo do Avenije Melrose.
Ondje će nas izvijestiti.”
Nismo znali što nas čeka.
Nije bilo pripreme. Bili smo prvi.
Krenuli smo.
Ali kad smo došli do Avenije Melrose,
policajci na istrazi rekli su:
„Čuli smo da je Dennis Nilsen živio u Aveniji Melrose...
i da je priznao da je ubio mnogo ljudi.
Zakopani su u vrtu.“
Nastao je zapanjujuć tajac.
Dobili smo zelene kombinezone.
„Izvoli, Karen. Obuci kombinezon.
Eno ti vile. Počni kopati.“
Prije nekoliko minuta policijski kombi stao je pred kućom.
Izašlo je šestero policajaca
s lopatama, sitima i drugim alatima za kopanje.
Odjurili su bočnim prolazom do stražnjeg vrta.
„Nađi što možeš.
Laže li taj tip? Ili nam govori istinu?“
Mogao je biti fantazist.
Nilsen nam je rekao o sustavu rješavanja tijela u Aveniji Melrose.
Stavljao sam trupla pod podne daske...
ali na kraju su se pojavili miris,
trulež i crvi.
U jednom trenutku ispod dasaka nije bilo mjesta.
Bilo je toliko tijela.
Morao je nešto smisliti.
Razgovarao sam sa susjedom koja se sjetila
da je palio lomače.
Uglavnom navečer
jer sam navečer radila.
To je sve.
-Mislili ste da pali smeće? -Da.
Čini se da su tijela spaljivana u vrtu prije pokopa.
Moguće je.
Našli smo ostakte onoga što im je činio.
Spalio bi ih u stražnjem vrtu.
Kad je ostao samo pepeo...
pobacao bi ga po vrtu i prekopao.
U tom su vrtu redovito gorjele lomače.
Ne znam je li se itko žalio.
Cijelo je područje sada potpuno ograđeno.
Novinarima je naređeno da se maknu.
Udaljite se!
Bilo je teško jer je tlo bilo zaleđeno.
Mislila sam da nećemo uspjeti.
Da ćemo prekopavati cijelu godinu.
Kasno popodne
tmurna i pomalo obeshrabrena ekipa spakirala se i otišla,
odmahujući glavom na pitanje jesu li što našli.
Onda se zapitate
zašto nije bilo navale upita:
„Moj sin... Moj otac je nestao.“
Nije se dogodilo.
Kao da nisu bili važni.
Tko su ti ljudi?
Čini se gotovo nemogućim.
JESTE LI PRETRAŽILI OSTATAK STANA?
Nilsen nam je rekao da u stanu moramo potražiti
škrinju za čaj.
ZAŠTO?
Ondje smo otkrili još dijelova tijela.
Odnijeli smo ih u mrtvačnicu.
Jedan dio koji smo iznijeli iz stana
bila je ruka sa šakom.
Uzeli smo otiske prstiju sa šake.
Zapanjili smo se kad smo
našli podudaranje.
Bio je to mladić po imenu Stephen Sinclair.
Bio je u policijskoj evidenciji
jer je upadao u nevolje zbog manjih kaznenih prekršaja,
ali nikad nije nestao.
Zato smo se potrudili da kontaktiramo njegovu obitelj.
ŠKOTSKA
Jedne smo noći razgovarali i rekao je
da bi volio otići u London,
da ide u London.
Moj muž je rekao: „Blesav si.
To nije mjesto za momka poput tebe.”
Rekao je: „Idem.“
Sinclair je bio skitnica.
Došao je iz Škotske,
a London ga je progutao.
POLICIJSKA POSTAJA U HORNSEYJU
MOŽETE LI MI REĆI KAKO STE UPOZNALI SINCLAIRA?
PILI SMO I ZAPRIČALI SE.
REKAO JE: „NISAM JEO CIJELI DAN.“
Počelo se činiti da je većina tih žrtava bila...
BLIJED, TUP, POVUČEN
...beskućnička mladež…
U KRPAMA
...propaliteti.
OFUCAN
POTHRANJEN
IZGLADNIO
Takva klasa ljudi.
Sagledajte tadašnju Veliku Britaniju.
MARŠ ZA POSAO, SVIBANJ '81.
Vladala je velika nezaposlenost.
Ljudi su, posljedično, pohrlili u London.
Mislili da su ulice popločane zlatom.
Nisu popločane zlatom…
i ponestalo bi vam sreće.
DANAŠNJI POSLOVI
Nilsen je kao usisavačem
usisavao svoje žrtve.
Te ranjive mladiće.
Identifikacija žrtava svela se na rastuću populaciju zapuštene londonske mladeži.
Žrtve su navodno bili muškarci mlađi od 21 godine pobjegli od kuće.
U kuću su namamljeni s obećanjem hrane i prenoćišta.
Pustimo malo autobiografiju.
Vrijeme je da odem po ručak.
Excusez-moi.
Dobro došli natrag. Upravo sam uzeo ručak.
Nekakav curry.
Mislim da kuhari ovdje nemaju pojma.
Curryju je dodana soja,
teksturirani proteini, umjetno meso.
Stavit ću malo ljutog umaka.
To će mu dati malo okusa.
Kušajmo.
Fino. Iznenađen sam.
Vjerojatno zbog umaka. Daje mu malo okusa.
Gdje sam stao? Da.
Godina je 1983.
48 SATI OD UHIĆENJA
Dobra večer.
37-godišnji službenik
optužen je za ubojstvo 20-godišnjaka
čiji su ostaci ovog tjedna nađeni u kući u sjevernom Londonu.
Dennis Andrew Nilsen sutra će se pojaviti na sudu.
Ugurali su me u maricu,
na putu iz zatvora.
Prvi je dan kad će moji zločini biti objelodanjeni na sudu.
Znali smo kako se zove,
ali nikad ga nismo vidjeli. Nismo znali kako izgleda.
Očekuješ krupnog momka.
Snažnog.
Boksača u teškoj kategoriji.
Posvuda je bilo novinara
koji su čekali prvu fotografiju tog čudovišta.
Rekao sam fotografu:
„Izaći će s plahtom preko glave.
Nećemo ga vidjeti.”
SAMO KRIVCI SKRIVAJU LICE
Ali nije imao plahtu preko glave.
Ja sam čovjek,
a ne čudovište.
Neugodno, zar ne?
Gotovo da sam se osjećao…
Grozno je to reći,
ali malo razočaran.
Je li moguće da je to on?
Nije se uklapao u sliku masovnog ubojice.
Kako bi takav čovjek to učinio?
Običan tip kraj kojeg prođeš ulicom
a da ga ne pogledaš dvaput.
Kombi je krenuo prema policiji, gdje se istraga nastavlja.
Sad nas je zanimalo nešto o Nilsenovom odgoju.
To nam je mogla reći samo njegova obitelj.
ABERDEEN I SJEVEROISTOČNA ŠKOTSKA
Znali smo da dolazi iz Aberdeenshirea.
Potražio sam prezime u imeniku.
Bio je samo jedan Nilsen.
Nazvao sam njegovu majku i rekao:
„Znate da o ovom moramo snimiti emisiju.”
Rekla je: „Ne danas. Nisam raspoložena.“
Rekoh: „Danas sam u Aberdeenshireu.
Bila bi šteta da se moram vratiti.”
Pristala je.
Ispred njezine kuće bila je obavijest da je njezin vrt
najbolji vrt u cijelom kraju.
Kuća je bila savršeno čista.
Nigdje ni trunke prašine.
Otišla je u kuhinju.
Donijela je srebrni pladanj. Domaći prhki keksi.
MAJKA
Rekao sam joj:
„Kako ste se osjećali kad ste čuli vijest o...“
Rekla je...
Pokušala sam razmisliti što je moglo poći po zlu.
Zašto njegovim kolegama u Londonu
ništa nije bilo sumnjivo?
Prije nego što se to dogodilo.
Da je bio kod kuće, primijetila bih da nešto nije u redu.
Jer obično
ne možeš živjeti s osobom ako ne vidiš
da je nešto muči.
Ovo nije učinio Dennis kojeg sam poznavala.
IGRA SVOJU TIPIČNU PREVRTLJIVU IGRU
Ajme meni...
Bio je tih dečko.
Kao dijete nije ničim odudarao.
Bio je normalan i tih.
Imao sam unutarnjih problema,
ali nitko nije primijetio.
Sjećam se…
u glavi kao da mi je bila Moviola.
Vidim malog, krhkog dječarca.
Mlad je i neiskusan spram moćnih sila kojima biva izložen.
Imao sam osjećaj da sam drukčiji.
Možda su siromaštvo i ofucana odjeća
bili prvi izravni napad
na moje propupalo samopouzdanje.
Drugi je možda bio to što nisam imao oca kojim bih se hvalio.
KOPILE
OBITELJSKA SRAMOTA
NEMA MOJIH FOTOGRAFIJA
Njegov otac nikad nije bio previše posvećen obitelj.
Sama sam ih odgajala.
Onda je između mene i majke nastao velik jaz.
PREMA MENI JE BILA LEDENA
Bila sam brižna osoba i davala sam sve od sebe.
Odgajan je kao i ostala djeca.
Pa…
Proklete laži.
Kad sam imao osam ili devet, prvi me put spopala ljubav.
Prema drugom dječaku s kojim nisam ni razgovarao.
Svijest su mi ispunjavala sjećanja na njega iz škole.
Bila je to čudna, živopisna i uzbudljiva situacija.
Ali stroga moralna načela društva i Crkve
bila su tolika da su moje unutarnje radosti i čežnje
morale biti skrivane od svijeta.
Muškarce koji vole druge muškarce ne samo što se prezire
nego ih se i zatvara.
Mnogima je gnusno kad muškarci plešu s muškarcima.
Većina homoseksualaca zacijelo živi u tajnosti i mraku.
OSJEĆAO SAM SE OTUĐENO, KAO STRANAC, INFERIORAN, POSRAMLJEN
Bolno je shvatiti
da se nečija genetska osobnost
smatra čudovišnom i odvratnom.
Nisam ušao ni u drugo desetljeće života,
a smatrali su me kriminalcem,
tuđincem, nakazom.
Osuđen sam na izdržavanje kazne
za zločin prirode.
Osim sebi, svima sam krio tko sam.
POLICIJSKA POSTAJA U HORNSEYJU
Ispitivači su drage volje dopustili Nilsenu da ispriča svoju priču
i nisu ga previše silili
jer je govorio bez suzdržavanja.
ZAŠTO STE DOVODILI TE LJUDE U SVOJ STAN?
HTJELI SU PIĆE
Pomislio sam: „Sjest ću malo s Nilsenom.“
Htio sam vidjeti može li se sjetiti još čega
u vezi s pivnicama gdje je pokupio neke žrtve.
Rekao nam je da su mnoge…
barovi za gejeve…
ZLATNI LAV
...u West Endu u Londonu.
JESTE LI HOMOSEKSUALAC?
Naravno da jesam…
ali držim se za sebe.
Nitko nikad ne bi priznao da je gej.
Postrojbu sam poslao u West End u Londonu.
Nalazio je muškarce u pivnicama za gejeve.
Kad nekomu možeš prišiti pogrdno ime,
gej ubojica, svi će ga tako zvati.
Bez obzira na istinu,
tako će ga zvati.
Ekskluziva!
Gej ubojica Vragolasti Mesar Dennis.
O, da.
DRUŠTVO GEJEVA
Iako se 1983. godine
više nije kazneno gonilo suglasne starije od 21 godine,
gejevi i lezbijke bili su izopćeni.
Bilo je puno ukorijenjene homofobije
u mnogim aspektima britanskog društva, medijima i policiji.
Ionako bismo saznali, a Nielsen je bio svjestan toga.
Sasvim sigurno.
Pio sam čaj
s djelatnikom Ureda za tisak Scotland Yarda.
Rekao je: „Ovo je nevjerojatna priča. Još i više jer je jedan od nas.“
Bivši je pajkan!
Kad smo saznali da je policajac,
pomislila sam: „Zato tako dugo nije uhvaćen.
Policajac je. Bit će korak ispred.“
Znala sam dvojicu policajaca koji su radili s njim.
Glavni istražitelj, voditelj istrage,
pozvao me u svoj ured.
Htio je da mu ispričam sve...
NAREDNIK
...o svom prijatelju Dennisu.
Bio je jedan od onih koji bi tijekom razgovora pognuli glavu.
Izbjegavao bi kontakt očima.
Pravi usamljenik.
BIO SAM POPULARAN
Nosio je odoru,
ali ništa nije postigao.
Mislim da ga to nije zanimalo.
DAO SAM OSTAVKU
Otišao je prije otkaza.
HOMOFOBIJA JE BILA SVEPRISUTNA
Mislim da nitko nije ni trepnuo.
ZAMOLILI SU ME DA RAZMISLIM
Nije mu priređena zabava.
I onda, nekoliko godina poslije,
prije nego što je ikog ubio,
poslali su me na jednu adresu
da istražim ozbiljan napad.
Prvo sam primijetio da su zidovi obojeni u crno.
To nije bila normalna boja.
Prozor dnevnog boravka potpuno je razbijen
i posvuda je bilo krvi.
Mladi maloljetnik odveden je s adrese u bolnicu.
Bio je samo blijedo, mršavo dijete.
Ako se dobro sjećam, dobio je više od sto šavova.
U pivnici ga je pokupio
muškarac s izraženim škotskim naglaskom.
Odveo ga je u stan.
Opio ga je alkoholom,
a onda se probudio
i otkrio da je potpuno gol,
a taj je čovjek išao prema njemu.
Morao se boriti ili bježati.
Bacio se kroz prozor.
Vratio sam se u policijsku postaju, a ondje je bio taj Škot.
Bio je to...
moj prijatelj Dennis.
Pitao sam ga:
„Zašto je taj mladić skočio kroz prozor?“
On je rekao:
„Ne znam zašto je to učinio.
Ali ako imate dokaze, optužite me.
Ako ne, morate me pustiti.”
To je bio naš Dennis. Znao je zakon.
Otkrili smo da je maloljetnik nestala osoba.
Razgovarali smo s njegovim roditeljima, ali njegov je otac samo rekao:
„Neće ići na sud.“
Sjećam se da sam njegovom ocu rekao:
„Jeste li svjesni što će se dogoditi
ako ne podignete tužbu? Učinit će to nekom drugom.“
Ne. Bili su odlučni.
Bio sam bijesan.
Samo sam mu rekao:
„Dennise, nemaš pojma koliko si sretan.”
Završio bi u zatvoru.
Teško namjerno premlaćivanje.
Možebitno doživotan zatvor.
Kad ste obrađivali osumnjičenika, morali ste napisati svoju procjenu.
Na početku sam natipkao:
„Smatram da je ovaj čovjek opasan psihopat.”
Uvijek pomislim što bi bilo da su ga odlučili tužiti.
Tko bi danas još disao?
Ali bilo je i srama.
Sramili su se.
„Želimo ga odvesti kući i zaboraviti na to.”
Sigurno je mislio da je najsretnija osoba na svijetu.
Nikad to nije zaboravio.
DVA TJEDNA NAKON UHIĆENJA
West End je bio pun života.
Puno akcije, mnogo ljudi…
Možeš se izgubiti.
Bilo je i milijunaša i siromaha.
Jedan od policajaca u mom timu došao je i rekao:
„Razgovarao sam s nekim ljudima u pivnici.“
Opisali su tipa po imenu John, znanog kao Vojnik John.
BROJ 13
Nilsen nam je već rekao za nekog Johna…
ZVAO SE JOHN.
...koji je nosio vunenu kapu nalik vojničkoj.
KAKO STE GA UPOZNALI?
No saznali smo da je Vojnik John
ondje bio poznat kao dečko za najam.
Prvi put sam čuo izraz „dečko za najam“.
Noć donosi divlji ples.
Predigra prije gozbe
na kojoj su svi apetiti zadovoljeni.
Kaotičnost mučnog plesa.
Zadovoljavanje tih apetita.
Bilo je to igralište.
Mogao je dobiti sve što je htio.
Tržnica mesa.
Otišli smo u policiju u West Endu.
Imali su popis stotina dečki za najam.
Vojnika Johna identificirali smo kao Johna Howletta.
Razgovarao sam s njegovom majkom.
Howlett je sam otišao od kuće.
Upao je u svijet droge.
Prihvatila je da je njezin sin umro.
Nilsen je znao da će ti mladi nestali dečki
samo ispariti u londonskom eteru.
AVENIJA MELROSE
Postalo je lakše iskopavati taj vrt,
ali postalo je očito da ne laže.
Pronašli smo desetke sitnih kostiju.
Ali nije bilo ničeg toliko netaknutog da smo iz toga mogli identificirati ljude.
A onda sam pomislila da možda nikad nećemo saznati
tko su ti ljudi.
Zapitaš se kako si dospio onamo.
Kojim si putom krenuo
da si završio ovdje?
Policija me kontaktirala.
Našli su moju osobnu u Desovu stanu.
Policija je isprva sumnjala
glede toga tko sam i zašto nisam…
zašto nisam bio ubijen.
PET GODINA PRIJE UHIĆENJA
Bila je topla noć.
Igrao sam na aparatu,
a tip iza mene me promatrao.
Vidio sam njegov odraz u stroju.
Rekao je: „Na tom nećeš mnogo osvojiti.“
Rekao sam: „Sad mi kažeš.“
Rekao je: „Mislim da je maloprije netko dobio. Hoćeš k meni?“
Otišli smo u Aveniju Melrose.
Pustio je klasičnu glazbu.
Tko je taj čovjek?
Jedinka u krdu.
Duh u društvu.
Kako se formira?
Tko i što ga je nagnalo na ovu sudbinu?
Pitao me odakle dolazim.
Pitao me o mojoj obitelji, pa je djelovao vrlo brižno…
To me impresioniralo.
Pomislio sam: „Sviđaš mi se.“
Ali nisam to rekao. Svidio mi se.
Rekao sam mu da sam iz Exetera, malo dalje od Londona.
Kad sam bio mlađi, nekolicina je znala da sam gej,
ali mislili su da će me proći.
Djeca me nisu shvaćala ozbiljno,
pa bih otišao u svoju sobu.
Samo sam htio biti u tami.
Pobjegao sam s 14 godina.
Nisam imao više od deset funta
ili tako nekako,
ali bilo mi je dovoljno da odem u London.
Pomislio sam: „Ovo je London.
„U Londonu sam! Nitko ne zna tko sam ondje.
Ovdje se mogu izgubiti.”
Ali nisam mogao zarađivati. Nisam znao što ću.
I smrzavao sam se.
Našao sam mjesto za spavanje
na parkiralištu iza Piccadilly Circusa.
Ali onda sam vidio druge dečke kako se motaju onuda.
„Što to rade?”
Vidim razmjenu novca.
Vidim muškarce koji ljube dečke.
Neki je starac prolazio i rekao mi da smo u izlogu za meso.
Svaka je svjetiljka pripadala dečku za najam.
Svi su imali nadimke.
Nikog ne biste zvali pravim imenom.
Nisu svi bili gej. Radili su to za novac.
Neki klijenti katkad nisu bili baš ugodni.
Ali radio bi to jer si morao preživjeti.
Ali Des je bio srdačan. Prilično srdačan.
A tek smo počeli.
Neki smo tjedan kupili ovaj televizor, 360 funta.
Stereo set, 200 funta.
A ovdje je i papagaj Hamish. Pogledajte ga. Neprocjenjivo.
Pokazao mi je i vrtove.
Kad smo se doselili, ovdje je bilo smetlište
s hrpom starih štednjaka, guma, krša,
gipsanih ploča, drveta i bogzna čega.
Bilo je prepuno smeća.
A mi dobri stanari
pokušali smo uljepšati posjed i evo kako izgleda nakon tri mjeseca.
Pogledaj. Vrlo je uredno. Ondje je mala ograda.
Povrća ima u izobilju.
Što da još kažem…
Držao je bocu Bacardija
i pio ga je dok smo razgovarali.
A onda smo...
otišli u krevet.
Kao što i želim,
najljepše stvorenje u mom svemiru
jest uglađeni vitki mladac.
Pogled na njega, u njegovoj nepokolebljivoj slavi,
šalje moj um u koloplet katarzičnih grčeva.
Opsjednut čovjek.
Moćan nagon.
Srce lupa!
Ne zna za budućnost.
Sigurno je prošlo oko dva sata.
Otvorio sam oči, preda mnom je bio dim,
a on je bio nada mnom.
Odgurivao sam ga.
Pitao sam: „Što se dogodilo?
Rekao je: „Izbio si grijač iz zida.“
Donio sam vodu i izlio je po podu.
Otišao sam jer sam bio uzrujan.
Pomislio sam da sam mu mogao oštetiti stan.
Ali nije imalo smisla.
Grijač ne bi radio jer je noć bila topla.
Onda sam shvatio da me te noći pokušavao ubiti.
Nisam znao s kim razgovarati, komu se obratiti.
London je tada bio vrlo homofobičan.
Policija sigurno.
I novinari.
Pa sam se povukao u jednu sobu
kao kad sam bio mlađi, u mrak.
Tišina...
Ja bih bio prva žrtva.
Njemu je to bio tek početak.
Londonska policija traži ostatke žrtava ubojstva.
Danas je našla „znatnu količinu ljudskih kosti“.
Bilo je to groblje.
Pronašli smo znatnu količinu ljudskih kosti.
Konkretno, komad bedrene kosti
duljine oko 15 centimetara.
Stalno smo ih nalazili.
Nije bilo da ste našli jednu poslije tri-četiri sata,
nego svakih par minuta.
Djelić ovoga. Dio onoga. Zubi.
Policija koja pretražuje vrt u sjevernom Londonu
misli da je korak bliže identificiranju
ljudskih ostataka koje su ondje našli.
Ta je priča bila kao film strave uživo.
Ali postoji i čudno uzbuđenje
kad se tako nešto dogodi.
Postoji nekakva grozna privlačnost.
Želiš znati detalje.
Ne želiš znati manje, nego više.
Moja majka priča posve drukčiju priču.
Policija ima imena šestero ljudi koje smatra žrtvama…
Stalno je bilo novih vijesti.
Naravno da me zanimalo.
Koga nije?
Bilo je užasno i bilo mi je žao roditelja.
I to je bilo to.
No onda je netko pokucao na vrata.
Policajac je pitao: „Možemo li ući?“
Pitala sam o čemu je riječ. Rekao je da sjednem.
Pomislih: „Bože.“ Još to ne mogu pojmiti.
Kad smo ušli, pokazao mi je fotografiju.
Pitao je: „Znate li ga?“
Rekla sam: „Naravno.“
Bio je to Graham, ljubav mog života.
A onda je pitao: „Jeste li čuli za Nilsena?”
Ni tad nisam zbrojila dva i dva
jer su rekli da Nilsen bira samo beskućnike homoseksualce.
To me umirilo...
Nije mogao biti on. Nije homoseksualac.
Onda su me pitali je li u zadnje vrijeme bio kod zubara.
Mislila sam:
„Zašto me ispitujete za zubarske kartone, zube i čeljusti?“
Onda je kliknulo.
Graham mi je kupovao ploče.
Kupio mi je ploču Fat Larry's Banda.
Zvala se Zoom.
Kad god čujem tu pjesmu, vrati me u ono vrijeme.
To je zadnja ploča koju mi je kupio.
No ne mogu reći da smo bili savršeno sretni.
Bili smo jako siromašni.
Bili smo kao obitelj i voljeli smo majku. Ali većina sjećanja nije zabavna.
Uglavnom zbog droge.
Bio je 31. listopada.
Graham mi je tog jutra obećao da se neće drogirati.
Čim je razgovarao sa mnom, znao sam da je nešto konzumirao.
Naljutila sam se na njega.
Rekla sam nešto užasno.
Mislim, jesam.
„Budeš li opet otišao na drogiranje, ne vraćaj se.”
Točno je tako bilo.
Nije se vratio.
Pa…
Da.
Vraćao sam se kući
iz slastičarnice na vrhu ulice.
Dok sam silazio, čuo sam vrištanje.
Iz nekog razloga znao sam da je to glas moje majke
i da je u boli.
Kad smo ušli,
moja je majka plakala u kuhinji.
Mog je oca ubio Dennis Nilsen.
Novinari su bili okrutni.
„Kažu da su svi beskućnici, homoseksualci.”
Nisu bili.
Nemojte generalizirati. Svi su bili pojedinci.
Nazvala sam novine i izgrdila ih.
Novinari su navalili pred kuću.
Bilo je grozno.
Novinar me pitao znam li sve činjenice.
Rekla sam da znam koliko mi je policija rekla.
„Nisu vam rekli što se poslije dogodilo?“ „Ne, zašto?“
„Nije lijepo. Da vam kažem?“
„Da.“
SNIMKA RAZGOVORA S POLICIJOM
Morala sam znati.
BROJ 14
Nilsen je bio na West Endu.
SKRENUO SAM ZA UGAO
NALETIO NA TIPA
Vidio je Grahama kako traži taksi, ali nitko mu nije stao
jer je teturao.
NAŠAO SAM TAKSI
Nilsen ga je odveo k sebi.
U CRANLEY GARDENS
Otišao je iza njega…
NASTAVITE.
IŠAO SAM NAPRIJED
...i zadavio ga.
SJEĆAM SE DA JE BIO MRTAV
SIGURNO SAM GA JA.
To su njegove riječi.
Zatim ga je dva dana ostavio u naslonjaču dok je išao na posao.
Vratio bi se i sjeo kraj njega i zajedno su gledali televiziju.
Treće noći skinuo ga je,
postavio pred veliko zrcalo
primio ga s leđa,
posuo talkom i masturbirao nad njim.
Htjela sam se pretvarati da se to nije dogodilo.
Predozirao se i negdje je mrtav. Ne!
Ali ne možeš isključiti um.
Nemoguće je.
Zašto bi učinio takvo što?
Čak i životinji, zašto?
Tweetles, je li ti bolje?
Mislim da ima infekciju dišnog sustava.
Da.
Mislim da mi je jučer stiglo pismo novinara koji je tražio priču.
„Čujem da pišete autobiografiju...“
Bla, bla, bla.
„Što ćete napisati?”
Bla, bla, bla.
Bio sam mlad i nadobudan istraživački novinar.
Bio sam potpuno zelen.
Jednog sam jutra pročitao u novinama…
NILSENOVA KNJIGA O UBOJSTVU
…da je serijski ubojica
ubio 15 ljudi.
I da sad u zatvoru piše autobiografiju.
NOVINAR
Bio sam zaintrigiran.
STRANICE ZLA
Počeo sam pisati Nilsenu:
„Dragi g. Nilsen, smatram da će vaša knjiga
postati važno kriminološko djelo.
Htio bih napisati reportažu za ozbiljne britanske novine.“
Nakon tjedan dana stiglo je pismo.
Prvo sam primijetio
da je kemijska jako stiskana na papir.
Kao da čovjek jedva čeka ispričati svoju priču.
„Dragi Russ, hvala na pismu.
Želite znati kako opravdavam objavu svoje knjige?
Najprije citiram dragog starog Oscara:
‘Moralna ili amoralna knjiga ne postoji.
Ili je napisana dobro ili loše.’“
Kad sam dobio prve dijelove autobiografije,
arhivske kutije pune vrpci i rukopisa,
nazvao sam svog urednika iz Sunday Timesa.
„Nećeš vjerovati što imam.”
Zanimljivo je bilo ono o njegovu djedu.
U trenucima svog života
vraćam se otajstvu svog djeda
Andrewa Whytea.
Gledao sam njegovu sliku iz mladosti…
snimljenu dok je bio časnik tijekom Prvog svjetskog rata.
Sjećam se da sam se igrao s tri medalje
koje je dobio za služenje kralju Georgeu V.
Volio je djeda.
Mogu ih zamisliti zajedno.
Kamo god je išao, poveo bi Dennisa sa sobom.
Imali su sjajan odnos.
Meni je bio velik čovjek.
Njegovih 62 godine iskustva
previše su za ovu kratku priču,
ali njegov je trag na meni neizbrisiv.
Djed je iznenada umro kad sam imao pet godina.
Vidio je djeda u lijesu.
Vjernici ne kažu da je netko umro.
Kažu da je otišao na bolje mjesto.
Rekao je: „Uvijek me vodio sa sobom.
Zašto me nije poveo na to bolje mjesto?”
Kad je vidio djedovo tijelo,
njegove ideje o ljubavi i smrti stopile su se.
DOK SAM ODRASTAO,
TRAŽIO SAM
DJEDA
Njegov nagli nestanak ostavio je vakuum u mojoj svijesti
koju su ispunili nagoni moje mašte.
Kakav Božić!
S obzirom na to da je vrijeme blagdana,
mislim da trebam čarobnu cigaretu.
Mnogo godina poslije
Nilsen je prošao kroz razdoblje razmišljanja o svom životu.
Idemo na magično mjesto.
U zatvoru je mogao nabaviti marihuanu.
Ajme!
O, Bože!
Napušen kao šišmiš.
Izvadio sam tipkovnicu.
Preda mnom je mala prijenosna mini tipkovnica
iz 1980-ih.
Ovdje, u ovoj velebnoj izolaciji,
s pomoću ovog zvučnog kista
mogu naslikati sve boje svojih osjećaja.
Pružam ruku prema tipkovnici i ruke mi se malo tresu.
„Uslijedilo je osam sati halucinacija.
Gledam ono što se odvijalo poput filma
sa širokim ekranom i punim stereofonijskim zvukom
u živim bojama.
Godinama je tema mog djeda lebdjela neriješena
u velu moje podsvijesti.
Nejasno se sjećam one betonske kutije s uskim procjepom
u kojoj su se između djeda i mene događale čudne stvari.
Užasno je priznanje
da je jedini taktilni kontakt koji sam imao u svojim ranim godinama
bio bolan i zbunjujuć paradoksalni zagrljaj
pedofila.“
PEDOFIL
Tišina...
No najvažnija prekretnica u njegovu životu
bila je kad je postao vojni kuhar.
Tada je Nilsen prvi put imao svoju sobu.
Skinuo bi se do gola
i po tijelu posuo talk.
Gledao se u zrcalo kao da vidi truplo.
Taj fantastični lik koji sam morao stvoriti.
Ja sam on i on je ja.
Gotovo je sigurno u svojim maštarijama
razmišljao kako da to ostvari.
OSAM MJESECI NAKON UHIĆENJA
Dennisu Nilsenu sudit će se u Kaznenom sudu u Londonu.
Protiv njega su podignute još četiri optužnice.
Do početka suđenja
identificirali smo sedmero žrtava.
Saznali smo da su neki od njih beskućnici.
Neki su bili gej, ali ne svi.
Bili su to ljudi u prolazu,
ali postojala je jedna veza.
Nilsen je znao da nitko neće primijetiti
ako nestanu.
Sve su žrtve mladići.
Martyn Duffey iz Wirrala.
Malcolm Barlow iz Rotherhama.
Kenneth Ockenden, 26-godišnji kanadski student
u posjetu ovoj zemlji prije tri godine. I William Sutherland iz Edinburgha…
Ne mogu to preboljeti.
MAJKA WILLIAMA SUTHERLANDA
Imate li upozorenje
za roditelje mladih ljudi
koji razmišljaju o odlasku u London?
Ne idite.
To je okrutno, grozno mjesto.
Policija mi je rekla da suđenje počinje.
„Savjetujemo vam da ne idete
jer će govoriti o Grahamu i imat će…
oruđe kojim se služio.“
Rekla sam da idem.
Imala sam osjećaj da moram otići.
Na neki način, tako sam u svojoj glavi
odavala posljednju počast Grahamu.
Nekako sam se…
oprostila od njega.
Nisam htjela…
Nisam htjela da govore o njemu
a da nema nikog na svojoj strani,
pa sam osjetila tu potrebu…
da moram otići i to sam učinila.
Jutro, ponedjeljak 24. listopada.
U zaštitarskom sam kombiju
na putu do Središnjeg kaznenog suda Old Baileyja.
Danas je dan obračuna.
Središnji je kazneni sud, bez imalo sumnje,
najpoznatiji sud na svijetu.
To je kazalište.
...je kazalište apsurda.
Uloge su napisane.
Glumci pročiščavaju grlo prije govora.
Sjećam se kad se prvi put uspeo stubama glavne sudnice.
Zastao je. Sve su oči bile uprte u njega.
Svi smo očekivali da će priznati krivnju.
Mogu zamisliti kameru marke Panavision,
na dizalici, kako kruži sudnicom.
Ako se izjasnite krivim, nema suđenja,
ali novinari bi bili razočarani jer nema priče.
To je to, kraj priče.
U Old Baileyju
se Dennis Nilsen izjasnio da nije kriv.
NISAM KRIV
Nisam mogla vjerovati. Nije ni trznuo.
Zapitala sam se je li uopće čovjek.
Tišina u sudnici!
Tišina...
Jeste li ikad branili serijskog ubojicu?
Ne.
Ni poslije.
BRANITELJ
Osim braće Krays.
S gledišta obične osobe,
takvo je ponašanje bilo suludo.
Nije nam se činilo spornim
da tip nije poremećen.
Ali je li bio previše lud
da ga osude na doživotan zatvor zbog ubojstva?
Rekli su, ako se ponašao normalno…
Ipak je bio državni službenik i radio je na burzi rada,
i bio je policajac.
Ako je bio sposoban za racionalno ponašanje,
onda ne može biti lud.
Ali zakon kaže
da se možeš normalno ponašati
većinu vremena,
a nakon ovog incidenta, kad ubiješ nekoga, bio si poremećen.
A onda si se vratio u normalu.
Onda ste krivi za smanjenu ubrojivost,
a time i za ubojstvo iz nehaja.
Ne želim da je lud. Želim da plati.
Neka plati.
Neka bude odgovoran za ono što je učinio.
„Nije lud“, tvrdilo je tužiteljstvo,
„niti je psihički bolestan.
Ima abnormalan um.
Ali njegova odgovornost za djela nije bila umanjena.
Znao je što radi.”
Navodno je rekao policiji:
„Mnoge sam odveo u svoj stan i nisam ih sve ubio.”
Morali smo dokazati da je imao predumišljaj
i namjeru da u West Endu pokupi žrtve,
što nas je malo uspaničilo.
Tražili smo bilo koga iz bara s kime je popio piće.
„Jeste li ga upoznali? Jeste li bili kod njega?“
Ali davne 1983.?
Zid od cigle.
Nisam htio biti u tom kazalištu.
Tako je meni bilo. Cijeli bi svijet to gledao.
Nisam htio da svi znaju da sam gej.
Nisam to htio.
Zašto bih to morao prolaziti zbog onoga što je netko drugi učinio? Zašto bismo?
Upozorili su me da će me protivnički odvjetnik
rastrgati i razotkriti moj život.
Nisam htio biti uključen više nego što sam bio.
Kad smo pronašli neke od njih, bojali su se da će ljudi misliti da su gej.
Bio je problem što su se novinari fokusirali na taj dio istrage.
Prisjećam se jedne noći.
GODINE 1982. UPOZNAO SAM
Upoznao sam lutajućeg duha poput sebe.
CARLA STOTTORA
Nilsen je govorio o mladiću Carlu Stottoru
koji ga je preživio.
Vidio sam da se u autobiografiji spominje ime Carl Stottor.
Bilo mi je jako važno čuti priču osobe koja je preživjela susret s Nilsenom.
Dogovorili smo se da ćemo se naći u njegovom stanu blizu mora.
Pokušavam vas smjestiti u kontekst priče o Nilsenu.
Koliko se sjećate noći prije incidenta?
Bio sam sam.
Bio sam u pivnici za gejeve i on me pitao smije li mi se pridružiti.
Bio je ugodan sugovornik.
Pozvali smo taksi i otišli u Cranley Gardens.
Čavrljali smo. Natočio je piće, Bacardi,
i završili smo u krevetu.
Ali prije nego što smo legli,
rekao je: „Pazi da ne zapneš za zatvarač vreće za spavanje.“
-Pokidao se. -Da.
Bio sam umoran, pa smo se sklupčali i ja sam zaspao.
Odjednom mi je postalo hladno.
Shvatio sam da sam u hladnoj vodi.
Pokušao sam izaći, a on me gurao.
Triput sam izronio i uspio sam reći:
„Prestani! Molim te, nemoj više!“
Sjećam se da sam samo ležao. Nisam se više mogao boriti.
Sjećam se da sam udisao vodu.
Kao da sam udisao kruti zrak.
Pomislio sam: „Umireš.
Ovakav je to osjećaj.”
Kraj borbe.
Mi smo moralna stvorenja poriva i savjesti.
Ja sam i snažan i slab.
Anđeoski i demonski.
Hladna ruka za smirenje grozničava čela
i očajna, bijesna ruka na grlu.
Vjesnik života i smrti.
OŽIVIO SAM GA
Sjećam se buđenja i boli.
Jedva sam mogao disati. Bilo je grozno.
Bio sam zbunjen. Ničeg se nisam mogao sjetiti.
Ali znao sam da me netko pokušao ubiti.
Pa sam otišao na policiju.
Nisu mi vjerovali.
Nisu se obazirali. Bio sam samo blesavi pederko,
dramio sam.
Stottor je otišao u policiju, ali ništa.
Onda smo otkrili da su bila petorica.
Podnijeli su prijave policiji,
ili pokušali, a dočekani su bezobrazno.
Ništa nije poduzeto.
Pomislio sam: „Možda imaju pravo. Znaju svoj posao.
Problem je u meni.
Umislio sam to.”
Nilsen im je dao informacije po kojima su vas pronašli.
Detektiv koji je razgovarao sa mnom postavio mi je nekoliko pitanja.
„Poznajete li Dennisa Nilsena?”
Rekao sam: „Ne.”
„Jeste li bili u Cranley Gardensu?” Pitao sam gdje je to.
Rekao je: „Dobro, samo još jedno pitanje.
Vreća za spavanje.“
Počeo sam se tresti.
I sve se vratilo.
Sve.
Detaljno.
Bio je to Nilsen!
Zadavio me zatvaračem vreće za spavanje.
Prije nego što smo legli, rekao je: „Pazi da ne zapneš za zatvarač
vreće za spavanje.“
Upozoravajući me, već je planirao moju smrt.
Da nije uspio, imao bi alibi.
Znao je što radi. Nije bio psihotičan.
Imao je potpunu kontrolu.
Živ sam iz jednostavnog razloga:
Nilsen nije imao mjesta za moje tijelo ispod dasaka u kući.
Priča Carla Stottora dokazala je da je Nilsen imao predumišljaj.
Većina žrtava govorila je o tome,
ali nipošto nisu htjeli svjedočiti.
Bilo bi užasno
da su ti mladići istupili.
Bili bi osramoćeni.
Stoput sam bila na sudu.
Vidjela sam žrtve, svjedoke, rastrgane.
Ljudi se neće dovesti u taj položaj.
Mrzio sam što su novinari tvrdili
da su sve Nilsenove žrtve beskućnici i skitnice
i bijedni homoseksualci.
Bilo je grozno.
Sjećam se da sam pomislio: „Ja nešto vrijedim.“
Na tome donekle moram zahvaliti Nilsenu
jer da nisam umro i imao iskustvo bliske smrti,
ne bih to znao.
Bojati se treba samo straha.
Ukloni strah i više se nemaš čega bojati.
Drugog dana suđenja Dennisu Nilsenu
tužiteljstvo je nastavilo iznositi slučaj.
Carl Stottor s Nilsenom je legao u krevet.
Probudio se usred noći, gušen oko vrata.
Sićušnim i tihim glasom rekao je sudu
da je čuo Nilsena kako šapće: „Miruj.“
Mogu se samo diviti
njihovoj hrabrosti i snazi karaktera
što su istupili.
Pomislio sam:
„Utapaš se. Ovaj te čovjek ubija.
Ovakav je to osjećaj i umrijet ćeš.“
U Old Baileyju brojni bivši partneri Dennisa Nilsena
govore o Nilsenovim navodnim pokušajima da ih ubije.
„UBIO SAM SVOG ZMAJA“
Sjećam se da sam mislio: „Moraš ovo prebroditi.
Samo preživi.”
Pomislio sam:
„Mogu se suočiti sa svime što mi život donese. Hajde.“
Prisustvovao sam suđenju.
Zaspao sam i oko pola četiri
probudio sam se, a on je bio kraj mene.
Pitao sam: „Što radiš?“ Rekao je: „Srušio si grijač.“
Našao sam slobodu. Mogu se slobodnije izražavati.
Ne moram skrivati što osjećam.
Predivno je.
Porota se povukla da razmotri presudu u slučaju Dennisa Nilsena.
Bude li još novosti s njegova suđenja,
javit ćemo vam prvom prilikom.
Kako opisati sadržaj suđenja?
Deset dana brbljanja
kao deset dana važnih dokaza.
Kad se porota vratila, donijela je presudu
o svim točkama ubojstva i pokušaja ubojstva.
Desetero ih se složilo, dvoje nije.
Porota je većinom potvrdila
krivnju za svih šest optužbi za ubojstvo.
Porota ga je proglasila
u potpunosti odgovornim za svoje postupke
i da nije lud.
„BIZARNE PRIČE” NILSENOVA UMA
Svatko upleten u Nilsenovu priču
na kraju zaključi
da je Nilsen bio zao, a ne lud.
Samo ste ga trebali dugo poznavati.
Kao Čarobnjak iz Oza iza zastora.
Ostao vam je komadić zemlje.
Nilsen se znao prikazati
romantičnim autsajderom,
pa je bilo teško povjerovati
da je ubijao iz čiste zlobe.
Morao se vidjeti na određeni način.
Priča o djedu je moguća,
ali nema dokaza.
Ne mogu a da ne mislim
da Nilsen pokušava naći drugog zlikovca,
osim sebe,
kako bi krivnju svalio drugdje.
Danas kasno poslijepodne
dobio sam odluku da spadam u kategoriju A.
„Vaše ponašanje u zatvoru je zadovoljavajuće.
Međutim, u izvještajima vas opisuju kao hladnu i proračunatu osobu
s vrlo malo volje da prekine
sa svojim uvredljivim ponašanjem.
Ne preporučujemo nikakvo ublažavanje
zbog neiskazivanja pravog kajanja.”
Stoga sam odlučio
sastaviti vrlo kratak komentar.
„Ovaj je izvještaj politički korektna hajka utemeljena na predrasudama
kakva se može očekivati od mizernih službenika
željnih da uljepšaju mit o čudovištu
umjesto da daju objektivnu...“
Društvo nije stvorilo Nilsena. Htio bi da u to povjerujete.
Ali moramo preuzeti odgovornost
za stvaranje društva predrasuda
koje mu je omogućilo da opetovano ubija.
Bilo je lako.
Iz svojih je iskustava i okolnosti znao
da nitko neće mariti.
Da se u Cranley Gardensu
tijela nisu zaglavila u odvodu
i utjecala na ljude koji su živjeli ispod njega,
ubijao bi još nekoliko godina.
Zaustavljen je samo zato
što je svojim aktivnostima zasmetao drugima.
Nema veze sa žrtvama.
POLICIJA JE IDENTIFICIRALA SAMO OSAM NILSENOVIH ŽRTAVA
Moj Shane je ušao i rekao mi: „Nilsen je mrtav.“
Rekla sam mu da ne laže. Rekao je: „Mrtav je.“
Nisam to više spominjala
jer mi to ništa nije značilo.
Novinari su opet navalili: „Što mislite sad kad je čudovište mrtvo?“
„Ništa. Ne razmišljam o njemu.
Ne dam mu ni da mrtav od mene stvori žrtvu.“
Znate? Nadam se da ondje kamo ide neće sresti Grahama
jer Graham će biti trijezan.
Prijevod titlova: Tomislav Šimunić