Downloaded from YTS.MX
NETFLIX PRESENTERER
Official YIFY movies site: YTS.MX
Du ser bra ut i den, vennen.
Hva?
Jeg sa du er vakker i kveld.
Jeg hører deg ikke!
Jeg sa du er vakker i kveld!
Takk.
Vennen!
Jeg er litt brisen. For livet er bra.
-Fordi vi faen meg fikset det! -Fikset hva da?
Jeg skrev, regisserte og lanserte en film
som faen meg slo ut publikum i kveld.
Så du det? Så du publikummet?
Så du det publikummet?
Så du publikummet?
Det var en knockout.
De siste åtte minuttene gråt de,
og da rulleteksten kom, var det som en jævla bombe.
Det var som om en bombe gikk av.
Det føles bra.
Jeg fatter ikke at det er sant.
Etterpå snakket jeg med seks kritikere. Seks eller sju.
Alle skrøt noe jævlig.
Skjønner du?
Den hvite fyren fra Variety og han fra IndieWire elsket den.
Den hvite dama fra LA Times elsket den.
Gjentok at jeg er neste Spike Lee,
neste Barry Jenkins, neste John Singleton.
Jeg bare så på henne. "Og William Wyler?"
Du kunne se det, i tre sekunder tenkte hun: "Var William Wyler svart?"
Så innså hun det: "Pokker. Det er også rasistisk."
Hun rødmet. Rød i ansiktet. Jeg holdt på å krepere.
Det var så morsomt.
Og hun snublet i ordene, sa ting som:
"Filmen var så emosjonell.
Jeg klarte ikke engang å tenke klart. Herregud, Malcolm."
Bare: "Malcolm, Malcolm."
Ja, det var et superhvitt øyeblikk.
Men det interessante
var at du kan se at fordi jeg er svart, som regissøren,
og hovedrolleinnehaveren er en svart kvinne,
prøver hun å forstå meg gjennom en politisk linse,
når det egentlig er en film om en jente som prøver å bli nykter.
Er det visse hindringer siden hun er en svart kvinne?
Jeg mener, visst faen.
Ikke sant? Slik er det, men det er ikke en film om rase.
Nei. Den handler om skam, om skyld, og at det er uunngåelig.
Og det irriterer meg at så mange av journalistene
bare må vise collegeutdannelsen sin.
Malcolm, du har collegeutdannelse.
Men jeg er ikke akademiker. Jeg er ikke elitist med dette.
Jeg lager ikke film for tre i mediestudieklassen som jeg respekterer.
Jeg er filmskaper.
Ikke sant?
Er jeg filmskaper, vennen? Det stemmer.
Jeg skal være en del av en større samtale om filmkunst
uten at en hvit forfatter
skal få det til å handle om rase fordi det er så jævlig beleilig.
Jeg kan se for meg anmeldelsene nå.
De er omtrent slik. Slik skriver de.
"Denne filmen er en akutt studie av redslene…"
De liker å bruke slike ord.
"…redslene ved systemisk rasisme i denne mental helse-bransjen."
Istedenfor en kommersiell film
om en narkoman jente som vil skjerpe seg.
Disse jævla folkene er så pedantiske.
De er det. Og vi forstår det.
Du er smart og bevisst. Vi forstår det.
La oss, som kunstnere, ha det litt gøy med dette.
Med kunst.
Du skriver Angela Davis-biografien nå.
Ja, men det er annerledes.
Jeg velger å lage en grunnleggende politisk film,
men alt er ikke politisk fordi jeg er svart.
Jeg tror Angela Davis ville vært uenig.
Ville hun?
Men hvis jeg bestemmer meg for å lage en jævla LEGO-film,
er det ikke for å fortelle en historie
om at byggesteinene i det amerikanske imperiet var slaveri.
Jeg vil kanskje bare lage en LEGO-film.
-Du vil ikke lage LEGO-film. -Det er sant.
Men den LEGO-filmen var rå. Den var heit!
Og du har aldri fått en god anmeldelse i ditt liv.
Pokker, det… Du har rett.
Du klager på anmeldelser som ikke har blitt skrevet.
Rett igjen.
Så slutt. Får deg til å høres ut som en drittsekk.
Ja.
Men du skjønner hva jeg mener.
Ja, men spar det til en annen dag.
Ja.
Klager på den hvite jenta fra LA Times
på grunn av én dårlig anmeldelse.
Ikke bare dårlig.
En idiotisk anmeldelse. Det er en forskjell.
Malcolm, du vant.
Hun sammenligner deg med Spike Lee og Barry Jenkins.
Men hun skriver så middelmådig.
Du er ikke neste Spike Lee eller Barry Jenkins.
-Hun kjenner ikke William Wyler. -Ikke jeg heller.
Er den klar, vennen? Makaroni med ost.
-Vet du ikke hvem William Wyler er? -Nei.
Han lagde De beste år av vårt liv.
Den var rå. Ben-Hur?
En av de mest allsidige filmskaperne. Stormfulle høyder.
Følg med.
Prinsesse på vift.
Ja, noen klassikere.
Det er annerledes. Du jobber ikke med film.
Nei. Jeg gjør ikke det.
-Hadde du det gøy i kveld? -Det var fint.
"Fint".
Hele kvelden mens jeg snakket med de greie, smilende, rike folkene
som for en måned siden ikke ville enset meg,
så jeg bare på deg.
Og jeg tenkte:
"Du er den vakreste skapningen på jordkloden."
Og den mest sexy også.
Ingen er mer sexy. Selv Anthony sa det.
Ikke på en negativ måte.
På en positiv måte.
Da jeg så deg…
…med tranebær og brus…
…smilende, mens du kuttet det opp…
…tenkte jeg: "Herregud, så jævlig heldig jeg er."
-Jeg gledet meg til å komme hjem. -Så snilt.
Holde den søte lille rumpa di og kysse den.
Si at jeg elsker deg.
Jeg elsker deg, Marie.
Saltet eller usaltet smør?
Jeg vil bare ha deg.
Hva var det?
-Hva? -Falskt smil.
-Nei. -Jo, jeg sverger.
Det var ingenting.
Vås, jeg kan lese deg. Vet når det er noe.
Kanskje du ikke kan lese meg.
Jo, jeg kan det.
-Har ikke spist i hele kveld. -Det er ikke det.
Klokka er 01.00. Kan vi spise og legge oss?
Vær så snill. Jeg vil ikke krangle nå.
Ikke jeg heller. Det er derfor jeg lager makaroni med ost.
Så du er sint.
Nei.
-Var det det Anthony sa? -Nei.
-Vitsen om at du er modell? -Nei.
Ikke ta det alvorlig. Han er gammel og fra en annen tid.
Tok det ikke personlig.
-Lover du? -Ja.
-Var det Taylor? -Nei.
-Er du sikker? -Ja.
-Jeg vet du er ukomfortabel rundt Taylor. -Nei.
-Du blir ydmyk. -"Ydmyk"? Seriøst?
-Du snakker ikke stort. -Det er noe annet enn å være ydmyk.
-Jeg mener bare… -Hva da?
"Ydmyk" betyr sjenert og liten. At hun er dronningen av England.
Jeg mente det ikke slik…
Hva da?
Hun er filmstjerne.
-Hun er i ferd med å bli filmstjerne. -Bank i bordet.
Har ikke noe å si til Taylor, så jeg snakker ikke.
-Har ikke med ydmykhet å gjøre. -Men hun ser det.
Er det sant?
-Ja. -Hvordan vet du det?
-Jeg bare vet det. -Å ja?
Hun ser hvordan du er med andre. Du er pratsom. Morsom.
Vel, jeg er omgjengelig.
Derfor blir hun usikker.
Fordi andre mennesker har personlighet?
Nei. Det at du ikke er deg selv og at hun ser det.
Hun overlever.
Hvorfor er du sint?
Marie, du er sint.
Marie, hvorfor er du sint?
Marie!
Marie?
Marie!
Marie.
Snakk med meg.
Det er ingen god idé. Vi snakker i morgen.
-Men du er sint på meg. -Det er ikke så farlig.
Kan ikke legge meg når du er sint.
Malcolm, jeg lover,
ingenting produktivt vil bli sagt i kveld.
-Hvordan vet du det? -Fordi jeg kjenner deg.
-Hva betyr det? -Og jeg elsker deg.
Hva betyr det?
At du er ute av stand til å deeskalere situasjonen
hvis ikke det er jobbrelatert. Selv da er det 50-50.
Hvorfor er det slik at når det skjer noe bra,
så må du finne noe,
den minste detalj å dvele ved og blåse opp,
for å forsikre deg om at det ikke er noe å feire?
-Vil du virkelig dette? -Ja.
-Ok. -Greit. Hva er det?
-Talen din, Malcolm. -Kutt ut.
Du er helt på jordet.
Da jeg sa du finner den minste ting å blåse opp, mente jeg det.
Du glemte å takke meg. Ikke en liten detalj, men en stor.
Jeg har takket deg en million ganger.
Du vet jeg er takknemlig og verdsetter deg.
Jeg gjorde en feil. Hvorfor gjøre det til noe mer?
-Fordi det er mer. -Hva da?
Det er forholdet vårt i et nøtteskall.
-Det mener du ikke. -Jeg er dønn alvorlig.
-Du er psykotisk. -Du overdriver.
Det er psykotisk å mene
at det å glemme å takke deg symboliserer noe
annet enn at jeg bare glemmer å takke deg.
Du takket 112 mennesker i kveld.
Mora di, sjefen, agentene, tredjeklasselæreren,
vaktmesteren på kinoen da du var 12 og så hva faen det var.
-Nei. -Du vet hva jeg mener.
Du trenger ikke være sarkastisk, smålig og kvalm.
Unnskyld. Jeg glemte å takke deg.
Jeg er virkelig lei for det,
derfor beklaget jeg tusen ganger i løpet av filmen.
Følte meg skyldig, klarte ikke å følge med.
Så synd. Du har bare sett den 7 000 ganger.
Da jeg lente meg bort og sa "beklager", sa du det var greit.
Du klemte hånden min og sa det var greit.
Du sa: "Jeg elsker deg. Slapp av. Det går bra."
Vel, Malcolm. Jeg ombestemte meg.
Hvordan kan du det?
Det er faktisk jævlig enkelt.
Virker ikke det sprøtt på deg?
-Nei. -Ikke?
-Nei. -Hvorfor ikke?
Da jeg var på kinoen, betydde det ikke noe.
Det var ikke så farlig. Det var ok.
Til festen etterpå, da alle som var der,
fra mora di til Taylor, kom bort til meg og sa:
"Du er sikkert litt lei deg
for at han glemte å takke deg, men du vet han trenger deg."
Sa Taylor det?
Ja. At jeg ikke skulle legge noe i det.
Hva betyr det?
Pussig du skulle si det. Det var det jeg tenkte.
-Har ikke vært utro. -Spurte ikke.
-Jeg… -Spurte ikke.
-Jeg sier bare… -Jeg spurte ikke.
Det handler ikke bare om at du glemmer å takke meg.
Måten du ser på meg på.
Hvordan du ser på mitt bidrag, ikke bare i forholdet,
men i jobben din.
Særlig om en film du lagde om mitt liv.
Marie…
…du er virkelig… ustabil.
Jeg tuller ikke!
Jeg er faktisk bekymret for din mentale helse!
Det er åpenbart visse likheter.
Men Imani er ikke basert på deg.
Du har faen meg vrangforestillinger.
I hvilket univers er Imanis rollefigur basert på deg?
Seriøst?
Roper og rakker du ned på meg fra andre siden av huset
fordi du er for opptatt med å spise makaroni med ost?
-Hva? -"Hva"?
-Jeg gjør ikke det. -Ikke lyv.
-Du fikk nettopp påfyll. -Nei.
Vet du hvor ille det er
at du bare skyver bort
at du kan være voldelig mens du spiser det?
-Voldelig? -Som jeg lagde til deg.
-Voldelig? -Verbal vold.
Takk for oppklaringen. Den er viktig.
Men verbal vold? Ta deg sammen.
Om du skal behandle meg som en vanvittig
og kalle meg gal,
kan du i det minste gjøre det uten å spise makaroni og ost.
Fungerer det for deg?
Hvordan høres det ut i hjernen din?
"For en fitte! Makaronien med ost er nydelig.
Fitte. Lurer på om det er mer.
Kunne gjerne laget reklamer for Kraft Mac & Cheese."
Si hva du vil.
Bli sint for at jeg ikke takket deg, at Anthony sa en vits,
at Taylor sa hva enn Taylor sa…
-Det var slemt. -Hun er skuespiller.
Hele kvelden måtte jeg se dere smile og bli avbildet.
-Hun har hovedrollen! -Jeg vet det. Samme det.
Hennes komfort er mitt ansvar.
-Ikke på bekostning av meg. -Jo.
Det er min jobb uansett.
-Ville aldri glemme å takke henne. -Å Gud!
-Du ville ikke det. -Hun er psykotisk.
Nei, fordi hun ville klikke
og sørge for at du aldri gjorde det igjen.
Du sier du ikke er gal nok.
Nei. Jeg sier at du bruker hele livet
på å tekkes følelsene til alle andre enn meg.
Agenter, produsenter, stab, skuespillere,
fiktive figurer får mer respekt
og empati fra deg enn jeg gjør.
Og det er det som er så rart med hele situasjonen,
for jeg forstår det.
Taylor er nydelig i filmen.
Men når du går opp dit og snakker om
at hun puster liv inn i Imanis rollefigur
uten å nevne
at hvis jeg ikke levde mitt liv, ville ikke hun eksistert,
det er faen meg rart.
Imani er ikke basert på deg.
En 20 år gammel narkis som vil bli nykter.
Et sammentreff.
At du ble nykter, var en del av inspirasjonen.
-Som 20-åring? -Ja.
Du ga meg en ekte innsikt i det.
Hvordan det var. Men Imani er ikke basert på deg.
Det er en sammensetning av en rekke ulike ting.
Hvem da?
Folk!
Hvilke folk?
Mange forskjellige folk.
-Som fetteren min. Rick. -Ok.
-Mange forskjellige folk og ting. -Fetteren din.
Vet du hva, Malcolm?
Jeg føler at når du vet at noen stiller opp og du vet de er glad i deg,
tenker du faktisk ikke på dem igjen.
Det er ikke sant.
Det er først når du mister noen at du følger med.
-Er det det dette handler om? -Hva?
Er det det du truer med?
Om jeg ikke beklager, mister jeg deg?
Jeg ber ikke om en beklagelse.
-Vil du bli takket i rulleteksten? -Ikke vær slem.
Jeg mener det. Vi snakker i timevis om jobb.
Er det så plagsomt at du vil ha en kompensasjon?
Jeg hadde et utkast før du kom inn i livet mitt.
Det handler ikke om takk. Vil ikke ha det.
Så hva er det, Marie? Hva vil du ha?
Filmen er vakker.
Jeg er stolt av deg.
Tok en evighet, og det var tøft, men jeg har ett spørsmål.
Tror du filmen ville vært så bra som den er om ikke vi var sammen?
Nei.
Det skulle jeg ønske du hadde sagt.
Flott.
Er krangelen over?
Det kommer an på.
På hva da?
Om du klarer å ikke si noe som sårer
resten av kvelden.
Jeg er jo ikke så slem.
Visst faen.
Kan jeg kysse deg?
Nei.
Er du sikker?
Men jeg har veldig lyst til å kysse deg.
Bryr meg ikke.
Bare ikke ta meg for gitt.
Jeg gjør ikke det.
Du gjorde det.
Unnskyld.
Du kan kysse meg nå.
Ja.
Bare jeg forteller deg at du er en drittsekk når du er det.
Jeg vet det.
Og nå som du har laget en film som alle elsker…
…vil verden slikke ryggen din.
Tror du det?
Jepp.
Jeg hørte de greiene der hele kvelden. "Han er så følsom.
Han har kontakt med følelsene sine. Han er romantisk.
Han er sikkert snill, hva?"
-Hva sa du? -Jeg sa: "Vel, jeg mener, ja.
Når han ikke er en emosjonell terrorist."
Jo.
-Jo. -Nei.
Tror du at du er tøff, beinrangel?
Jeg er tøff.
Nei, jeg knuser deg lett. Svekling.
Livet vil bli enklere, men det vil også bli vanskeligere.
Hva mener du?
Bare ikke tro på hypen, Malcolm.
Og ikke skyv fra deg de som gir deg bakkekontakt.
-Nei. -Nei.
Du vil begynne å lage falske filmer om falske mennesker med falske følelser.
Så vil du spise middag med den hvite jenta fra LA Times.
-Ja. -Nei! Ikke den hvite jenta.
Du vil snakke om denne tagningen, og den tagningen,
og hvordan kameraet…
Du vet at du gjør det?
Faktisk.
Før du vet ordet av det, er du på presseturné for den nye LEGO-filmen din.
Snakker om at det er en allegori om gjenoppbyggingens feilgrep.
"Vel, arbeidstittelen var:
Førti LEGO-er og et muldyr, men…
Studioet ble litt…"
Malcolm, du ler, men jeg ser det. Jeg kan faktisk se det der.
Og alle de nye Twitter-vennene dine vil tvitre deg,
med applaus og slikt,
og snakke om: "Det er slik forandring ser ut.
-Ja, konge!" -Brutalt.
Men resten av USA vil si:
"Hvorfor i helvete selger denne negeren LEGO til oss?
Jeg skal ikke se det der."
Så vil det bli boikotter, protester,
fordi du gjør LEGO politisk,
men heldigvis har du din nye hvite kjæreste fra LA Times.
Hun vil komme kjørende med sin blekansikt-brigade
på en skikkelig fotballmamma-greie,
mens hun tvitrer i øst og vest.
"Dette er sensur!
Hvem har ansvaret her?
Det er vår moralske plikt å se denne filmen
skrevet og regissert av en ekte sva… Jeg mener farget.
Vi skal også skrive historie.
Vi skal gjøre den til den største suksessen noensinne."
Før du vet ordet av det,
vil du ha tjent en milliard dollar til en leketøysfabrikk.
-Ja! -Ja!
"Gratulerer, Malcolm Elliot! Du klarte det faen meg!
Her er et par millioner dollar og en jævla fruktkurv.
Men har du vurdert
å lage Angela Davis-biografien med LEGO?"
Den hvite stemmen din er vanvittig.
-Du ler, men… -Ja, det var herlig.
Du kunne forandre verden.
Du skulle ikke ha droppet skuespill.
Hvorfor ikke?
Jeg har alltid ment at om du fant en rolle
som lot deg være deg selv, ville du bli forbløffende.
Vel, Malcolm…
…dessverre er det bare du som kan skrive om meg.
Har jeg sagt at jeg elsker deg I det siste?
Beklager
Holde deg…
I mine kjærlige armer
Da du trengte meg?
Innser at du trenger kjærlighet også
Tilbringer livet med å elske med deg
Jeg glemte å være din elsker
Og jeg beklager
Marie!
Marie.
Marie!
Slutt å spille.
Marie!
Faen.
Marie!
Marie, slutt å tulle.
Marie!
Faen.
Marie.
Marie!
Herregud!
-Hvor i helvete ble det av deg? -Skulle tisse.
-Hvor? -Ute.
Hvorfor brukte du ikke bare toalettet?
Fordi jeg ikke vokste opp i en bakgård.
-Det er fortsatt nytt. -Herregud!
Du er den mest trengende mannen jeg har vært sammen med.
Men samtidig er du den minst sjalu.
Jeg kunne hatt en tilfeldig fyrs arm rundt meg,
og du ville ikke tolket det seksuelt.
Ville bare kommet og sagt: "Hei, vennen. Hva faen gjør du?
Jeg trenger din hjelp. Jeg husker ingen navn her. Kom."
-Men hvem sin arm? -Har ikke noe med saken å gjøre.
Handler dette om i kveld?
På en måte.
"På en måte"?
Jeg var ute og røykte, og du var her inne
og unnskyldte deg på den sløve måten som ga mening for deg.
Som om en sang skrevet for 50 år siden om en annen jente
ville gjøre at forholdet vårt føltes bedre.
Noen ville si at mangel på sjalusi er bra.
-Ikke når det grenser til likegyldighet. -Hva snakker du om?
Malcolm, du kan oppmuntre meg til å ha et eget liv,
men det er bare… Det er tøv.
Du vil ikke at jeg skal ha et liv atskilt fra ditt,
for du er for trengende.
Trodde krangelen var over.
-Ikke vær sår. Dette er ikke en krangel. -Særlig.
Nei, det er en observasjon.
-Du ønsker ikke dette. -Fordi?
-Tro meg. -Hvorfor det?
Du tenker uansett ikke klart.
-Jeg tror jeg gjør det. -Tro meg, du gjør ikke det.
-Har en svakt masochistisk tendens. -Men du er ikke dum.
-Herregud. Takk. -Ikke vær barnslig.
Ikke vær nedlatende og si at jeg oppga noe,
når du vet inderlig godt at jobb er alt du har tid til
og alt du bryr deg om.
Du oppga skuespillerkarrieren for å være en emosjonell støttehund.
-Faen ta deg! -Jeg forstår.
-Faen ta deg! -For du er redd, ville det ikke.
Har aldri villet.
-Redd for å prøve og feile. -Du er stygg innvendig.
Nei, faen ta deg!
Marie, da jeg møtte deg, var du et pillevrak.
Du var knapt 20 år.
Kunne ikke ha en samtale uten å sovne,
svime av eller bryte sammen.
Ikke lat som du de siste fem årene
ble så opplyst at jeg glemte ditt gamle jeg.
Klart jeg vil at du skal ha et liv.
Fordi jeg er redd for at du ellers skal satse alt på meg.
Og når, Gud forby, jeg glemmer å takke deg på en premiere,
kommer du hjem og krangler, og om morgenen drikker du Xanax
og prøver å kutte håndleddene med en neglesaks.
Gå ut av dette rommet.
Hold kjeft, Marie. Jeg forstår. Virkelig.
Du har smerte og skuffelse og drømmer
som alle andre på planeten.
Sint for at du ikke fikk jobbene du ville ha.
Du er flau over at du måtte spille "Tynn jente i gata"
og "Bekymret sykepleier nr. to".
Men vet du hva? Ingen av oss er stolte av måten vi begynner på.
Jeg måtte lage vitser til romantiske komedier som gikk rett på video,
og uoffisielt skrive om filmer som ikke ville betale forfattere.
Men man fortsetter å jobbe!
Man fortsetter å prøve! Jobber hardere,
for selv uten talent, som du har,
kan man fortsatt komme langt hvis man ikke har ego.
Du trenger ikke være stolt av alt du gjør!
Men du må jobbe hardere enn 99 prosent av alle andre.
Vet du hva som er tøv, og ansvarsfraskrivelse?
At du later som min jobb er så uutholdelig
at du ikke får puste, at du ikke har pusterom.
Se deg omkring.
Se på dette huset produksjonsselskapet ordnet for oss.
Velg et rom, sett i gang, for faen,
og slutt å klandre meg for at du ikke får orden på ting!
Jeg fikk deg inn på rehab.
Gikk i gruppeterapi med deg. Støttet deg.
Jeg støttet deg hele veien.
Da du var deprimert,
gikk på så mye medisin at du ikke kunne knulle i et halvt år.
Jeg stilte opp.
Da du fikk tilbakefall, stilte jeg opp.
Da vi bodde på 38th Street og du gikk ut til det møtet.
Du gikk på det møtet og kom ikke hjem
fordi du knullet noen andre.
Gjett hvem som stilte opp?
Denne fyren her.
Så bare dropp det.
Bare dropp det, for du vinner ikke denne, Marie.
Tro meg.
Hva om vi droppet pisspreiket, Malcolm?
Siden alle er ærlige i kveld, hva om du er ærlig?
Om hvorfor du stilte opp for meg.
Jeg var jævlig bra materiale.
Det var derfor du holdt ut.
Jeg var en historie.
En verden av følelser du ikke hadde sett på så nært hold.
Fordi jeg var 20 år og aldri hadde blitt elsket slik du elsket meg
eller slik jeg trodde, innså jeg ikke hva jeg var for deg.
En jævla film. En tragedie.
En du kunne fortsette å se så lenge du stilte opp.
Og i kveld, blant publikum, så jeg det hele utspille seg.
Så ikke lat som det var en uselvisk handling.
Det er grunnlaget for kunsten din, og det er grunnen
til at de kaller deg glimrende, tapper og fryktløs.
"Så fortell oss, Malcolm.
Hvordan klarte du å puste liv i rollefiguren Imani?
Hvordan kanaliserte du stemmen til en ung kvinne
så bra, så autentisk?"
"Jennifer, godt spørsmål.
Du kan vel si at jeg stjal den.
Svindlet den til meg.
Ikke bokstavelig tyveri, men åndelig."
Du er en jævla bedrager.
Du takket meg ikke i kveld fordi du allerede vet det.
Du har ikke noe nytt å si.
Det eneste du kan, er å mime.
Være en jævla papegøye, en pokkers kakadue.
Gud forby at du måtte være alene,
og måtte drømme opp en original idé.
Hva skal du skrive om, Malcolm?
Deg selv?
Ikke faen.
Det har du ikke baller til.
Du har ikke tyngde, innsikt nok til å se på deg selv
og feilene og manglene dine
og at du kanskje ikke er Spike Lee eller Barry Jenkins,
for de jævlene hadde noe nytt å si.
Noe som var ekte, som de hadde opplevd selv.
Du sier filmen handler om skam og skyld. Ikke sant?
Dine ord, ikke mine.
Vel, jeg har et spørsmål til deg, Malcolm.
Hvem sin skam?
Hvem sin skyld?
Hva faen vet du om skam og skyld?
Du har to foreldre, ingen dårlige vaner utover å være drittsekk,
og collegeutdannelse.
Mora di er psykolog. Faren din professor.
Søstera di jobber for en tankesmie i D.C.
Men her ute, på disse gatene, disse smilende rike folkene,
de tror du vet hvordan det er å slite.
Tror du har vært gjennom det. For noe tøv.
Du er mer privilegert enn den hvite jenta i LA Times,
som tror hun hjelper samfunnet ved å løfte din middelmådighet.
Nå er du slem.
Prøv å kutte håndleddene dine med en neglesaks.
Du vil ikke overleve det, for det er for pinlig.
Slapp av.
Jeg er ikke så smålig at jeg sier det fordi jeg er sint.
-Jeg mente det ikke. -For sent.
Det er pinlig og ondskapsfullt.
Jeg angrer på at jeg deler så mye med deg.
Jeg beholder deg…
Pisspreik!
Hvordan i helvete hindrer jeg deg i å leve?
Så dumt.
Jævla pisspreik.
Jeg vet hva dette er. Dette er pisspreik.
Faen ta Malibu.
"Middelmådig"?
Prøvde du bare å være slem?
Var det derfor du sa det?
Av alt jeg sa,
var det "middelmådig" som festet seg?
Jeg vil bare vite om du mener det.
Gjett.
-Svar på spørsmålet. -Hva er spørsmålet?
Liker du ikke filmen?
Jeg sa aldri det.
-Du liker verken meg eller filmen. -Sa ikke det.
Det var nøyaktig det du sa.
Jeg føler at du er litt irrasjonell.
Er jeg irrasjonell?
Den største kvelden i mitt liv,
og du prøver å gjøre den til den verste, og jeg er irrasjonell?
Se på deg selv.
Du er så solipsistisk at du ser deg selv i alt.
Selv i ting du ikke hadde noe å gjøre med.
Du merker deg hvordan Imani går.
Snur deg mot meg: "Lurer på hvor du fikk den gangen fra?"
Jeg sier ikke en dritt. Jeg smiler faktisk.
Holder det lystig, for jeg vil ikke såre deg,
men du legger ting sammen, Marie.
Mens jeg faktisk gjør noe, skaper noe,
er du på sidelinja og prøver å rettferdiggjøre din eksistens.
"Jeg kjenner den replikken. Jeg sa det. Jeg gjorde det. Du fikk det fra meg."
Selv tilbakemeldinger fra deg kommer med et gjeldsbrev.
Vil du spille skittent?
La oss gjøre det.
Du vil såre meg, Marie.
Jeg kan såre deg ti ganger mer.
Du er fjærlett, en motstander på første brett.
Jeg kan knekke deg som en kvist.
Imani er basert på deg like mye som på meg.
Det hun sier til pleieren,
det var det jeg sa til legen da faren min var på intensiven.
Du la merke til hvordan Imani går?
En bra gange.
Det var eksen min, Jess.
Sykkelscenen i regnet også.
Ikke basert på turen vår til Barcelona.
Det var Jess og jeg på Citi Bike i Brooklyn.
Måten hun knyter skoene med to løkker…
Det var Jayla.
Du var ikke den første.
Spøken om at hun ikke gjør håndjagere.
Det er en forslitt replikk som alle karer har hørt før.
Spøken hennes om hvor fort hun får orgasme.
Det var Kiki.
Kiki.
Hun er danser.
Danser. Vi kaller henne det.
Som jeg møtte utenfor St. Louis på en biltur.
Knullet driten ut av henne i penthousesuiten på et Marriott.
En gang i senga, en gang i dusjen.
Vi kan ha knullet på toalettet også.
Jeg har et bilde av henne.
Hun sitter naken i et hjerteformet badekar.
Det er i et fotoalbum hjemme i skapet vårt.
Men du er avhengig, hva?
Det er det som gjør deg så unik, ikke sant?
Som gjør ditt bidrag så mye viktigere, ikke sant?
For noe jævla pisspreik.
Du er ikke første jenta som sliter jeg har kjent, knullet eller datet.
Skrev mitt første manuskript i en ettromsleilighet med Leah,
som jeg trodde elsket lange dusjer
til jeg fant henne besvimt med en jævla nål i armen.
For to år siden fikk jeg en e-post fra søstera
om at hun helte i seg en hel flaske Tylenol og døde,
og spurte om bilder,
for hun skulle ha en lysbildeframvisning.
Jeg burde ha takket henne i kveld.
Hun fortjener det.
Samme med Tasha.
Første jenta jeg faktisk elsket.
Første som knuste hjertet mitt.
Hun var aldri utro. Det skal hun ha.
Hun fant Jesus, ble gift, ble skilt.
Hun sender meg stadig bilder av dattera
og sier at hun skulle ønske hun hadde barn med meg.
Jeg sender henne hjerteemojier, for jeg vet ikke hva jeg skal svare.
Er du ferdig?
Ikke i nærheten.
Vil du at jeg skal slutte?
Nei, Malcolm. Fortsett.
Hvorfor det?
Fordi du liker det der?
Vet du hvor forstyrret du er, Marie?
Du er kanskje nykter, men har ikke forstått det.
Hvorfor du elsker å bli såret, traumatisert og tømt innvendig?
Det er ikke normalt, sunt,
og det gjennomsyrer alle aspekter ved forholdet vårt.
Måten vi snakker, krangler og knuller på.
Jeg har vært sammen med noen ødelagte mennesker, Marie.
Men ingen av dem ønsket å bli nedverdiget eller brutt ned som deg.
Og for å være ærlig, Marie,
er det ingenting å være stolt av.
Så slutt å smile, for du ser ut som en klovn.
Der har du litt materiale.
Vet du hva jeg nettopp innså, Marie?
Det handler ikke om å rettferdiggjøre deg.
Det gjør ikke det.
Det handler om at du er så redd og egoistisk
at du må bryte meg ned.
Stille spørsmål ved alt jeg gjør.
"Er jeg middelmådig?
Kan jeg gjøre dette uten henne?
Jeg vet ikke. Jeg får spørre Marie. Kanskje hun vet svaret.
Hvor er Marie? Trenger henne." Kutt.
"Hvor ble det av deg?
Så du opptredenen? Hva synes du?
Likte du den? Ja, jeg også."
Gud forby at jeg er sikker nok i min sak til at jeg ikke trenger deg.
Det er det det handler om.
Talen din om å lage falske filmer.
Du trenger bare en grunn til at noen trenger deg,
for hvis jeg ikke trenger deg, hva faen gjør jeg med deg?
Du vil ha kontroll,
for du skjønner ikke at jeg er sammen med deg fordi jeg elsker deg.
Jeg bare elsker deg, vennen.
Jeg trenger deg ikke.
Men jeg elsker deg. At det er noen på planeten som elsker deg.
Jeg elsker hvordan du tenker, Marie.
Jeg gjør det.
Jeg elsker måten du ser på verden på.
Jeg elsker måten du tenker på.
Instinktene dine.
Og jeg er så jævlig takknemlig
for at alt du har gått gjennom, alt sammen…
…er det som har formet deg.
Jenta jeg elsker, jenta jeg knuller,
jenta jeg er oppe kl. 02.00 med
på den største kvelden i mitt liv fordi hun er nådeløs.
Og gal.
Og jeg beklager. Virkelig.
Jeg beklaget…
…og tusen ganger. Jeg rotet det til.
Men for å være ærlig, det øyeblikket vi kom hjem,
ville jeg bare feire med deg, vennen.
Marie, jenta mi, mitt livs kjærlighet.
Vil du vite hvilken del av Imani som er basert på deg?
Det er slutten.
Delen som gjør den til slik en tragedie.
Der hun…
Der hun forakter seg selv så mye på grunn av all skylden og skammen.
At hun ikke slipper det gode inn.
Den delen er basert på deg.
At hun er ute av stand til å fatte
at det er noen på denne planeten som bare elsker henne.
Til tross for at hun ikke elsker seg selv.
Det er deg.
Det er det som ikke er fiksjon.
Skal du begynne å røyke igjen?
Bli kvitt ham
-Bli kvitt ham -Å nei
Men jeg elsker ham
Faen!
Jævla dritt!
Faen ta deg!
Jævla dritt! Faen ta deg!
-Hva skjer? -Helvetes LA Times' anmeldelse.
-Hva står det? -Vet ikke. Jævla Internett.
-Er den bra? -Vent.
-Hvem sendte den? -Jeg bare fant den.
-Hva betyr det? -Slutt. Den laster.
Greit. Hva er overskriften?
Er det betalingsmur? Helvetes betalingsmur? Seriøst?
Når ble den postet?
1,99 dollar i måneden. Tjue minutter siden.
Og ingen sendte deg den? Hvordan har det seg?
Faen. Hvor er lommeboka mi?
Har du ikke lagret kortet i telefonen?
-Nei! -Hvorfor ikke?
-Jeg stoler ikke på de greiene der. -Virkelig?
-Marie, slutt. -Beklager. Ok?
Skrev hun-du-vet den?
-Den hvite jenta? -Ja.
-Da må den være positiv.
Jeg håper det. Hvor er den jævla lommeboka?
Så du på soverommet?
-Hva? -Soverommet?
Ja, jeg sjekket der.
Ok. Har du sjekket baren?
Jeg har sjekket der også! Hvor i helvete er…
Hvor i helvete er… Jeg fant den.
-Fant du den? Hvor var den? -Samme det.
Å faen! Hvor er telefonen min?
-Malcolm? -Hvor er den?
-Malcolm? -Hva er det?
Den er her. Ro deg ned.
"Anmeldelse av Imani.
En cinematografisk bragd
skildrer helsevesenets og rasismens redsler,
i Malcolm Elliots opprørske, frodige regidebut."
Jeg hater denne kvinnen. Hvem vil se den filmen?
Hørte bare "cinematografisk bragd".
-Hørte du ikke "frodig"? -Jo, det også.
"Som Steadicam-scenen i starten." Dolly, din idiot.
"Gjennom Bed-Stuys gater vet vi én ting
om den slanke hovedpersonen Imani: hun er egenrådig.
Hun setter an tonen, atmosfæren, stemningen.
Kanskje hun glir gjennom rehabilitering og sykehus,
men vit, som tittelen antyder,
at dette er hennes film og verden. Til det ikke er det lenger."
Om rytmene i den hvite jentas ord ikke er nok:
dette er en svart film.
Ok. Sammendraget. Kjedelig.
Hun vet om to perf trettifem
fordi jeg sa det på premieren, tosk.
"Positiv…"
"Fører til en uforglemmelig scene
der Imani tar overdose i et Chinatown-marked,
der Elliots sanne mål blir tydelig.
En film om hvordan helsevesenet behandler fargede kvinner."
Og i det øyeblikket
sa alle negere som abonnerer på LA Times:
"Hvorfor trenger jeg å se den?"
At hovedrollen ikke ser ut som henne,
betyr ikke "politisk".
-Hva er galt med politisk? -Politisk film er utmattende.
Du elsker politisk film.
Ikke det denne hvite kvinnen kaller politisk.
Hun elsker Do The Right Thing.
Laget da politikk ikke var kult. Det gjør den så revolusjonær.
"Når Imani settes under 5150,
folk som holdes mot sin vilje
og er en fare for seg selv og andre,
etter en opprivende scene med en neglesaks…"
"Får hun pleie av en vennlig doktor
spilt av… TV-show-kjendis…"
"Elliot kjenner dette terrenget,
og undergraver på briljant vis hvit frelser-tropen."
Nå er hun i gang. Denne jævla dumme…
"Senere, når Imani er…
…hjemme hos ekskjæresten og trygler om dop,
bruker Elliot smale linser." Det er de samme linsene.
"Klaustrofobi…"
"Men spør seg hvorfor
han dveler ved sin svarte heltinnes traumer så lenge.
Bedre å implisere det.
Om ikke for moderasjonens skyld,
for å distansere seg fra en utmattende historie
om kjønnet vold mot fargede kvinner."
Kødder du med meg?
Neste linje! Å faen!
Hun sier det er et "ekte mesterverk".
Jeg kan ikke lese slikt lenger. For idiotisk.
Jeg forstår ikke at LA Times hyrer et slikt fjols.
Først sier hun at jeg undergraver hvit frelser-tropen.
Hun er en frelser.
Hun prøver å redde seg selv,
så hvordan i helvete kan jeg undergrave den?
Vil du vite det? Fordi jeg er svart!
Om jeg var hvit, ville hun ikke sagt det.
Fordi jeg er mann, kan hun tvile på intensjonen,
si at jeg dveler ved en kvinnes traume.
"Bedre å implisere."
Faen heller! Hvorfor? Fordi Taylor tok av skjorta?
Hun mener sikkert at nakenheten var unødvendig.
Ingenting er nødvendig.
Ingenting av dette er det.
Bevegelse, scenografi, lys, digital mot film.
Kuttet her og der.
Panorering… Betyr ikke noe. Det handler om hva du vil.
Mitt problem med henne før hun skrev denne idiotiske
fitteanmeldelsen, er det samme etter denne kuksugende,
helvetes hundekuk-anmeldelsen.
Hun ser ikke på filmen.
Ideene i den, følelsene i håndverket.
Filmer trenger ikke å ha et budskap.
De trenger hjerte og elektrisitet.
Idioter som dette tømmer verden for mysterium
fordi de må stave alt med A-B-C-klosser.
Og de er livredde for å omfavne noe som kan være farlig
fordi de prøver å forutsi kulturen.
Denne jævla treskallen burde ikke skrive for LA Times.
Hun burde holde smilende sol-skilt for lokale nyheter,
for hun er ikke annet enn en jævla værmann!
Eller værkvinne.
Samme det.
Jævla… Dorothy…
Malcolm.
Hva er det?
Hun kalte den et mesterverk.
Det driter jeg i.
I motsetning til henne er jeg konsekvent.
Kan ikke knytte alt til identitet.
Ikke si jeg glimrende undergravde denne tropen fordi jeg er svart,
men falt ut i denne fordi jeg er mann!
Identiteter endrer seg.
Eksisterer mannens blikk om filmskaperen er homofil?
Hvor mye? Og om han er aseksuell?
Hva om han skifter kjønn uten at du vet det?
Man kan bare se tilbake og lure på hva det betyr.
Hvorfor tilbrakte Ben Hecht og Selznick, to jødiske menn,
så mye tid sammen i Tatt av vinden?
Ingen har kunnet forklare hvorfor Billy Wilder lagde Spirit of St. Louis
og feiret den nazidrittsekken Lindbergh?
Eller at Ida Lupino elsket film noir og voldelige menn.
Hvorfor gikk Ed Wood med truser?
Han gikk med truser og lagde B-filmer om romvesen.
Eller hvorfor Elaine May var fascinert av avstumpede menn.
Så hun seg selv i dem?
Hatet hun dem, men ville bli kjent gjennom arbeidet?
Er Moonlight så universell fordi Barry Jenkins ikke er homofil?
Var homofili grunnen til at Cukor følte mer for kvinner?
At alt er mysterium, er poenget!
Hva driver en filmskaper? En kunstner?
Pontecorvo, en rik italiensk jødisk mann…
Hvorfor følte han slikt slektskap med algeriske muslimske geriljakrigere
at han lagde Kampen om Algerie?
En jævla klassiker! Si meg det!
Kan du si meg det? Karen-faen!
Kan du si det? Du kan ikke det. Vet du hvorfor? Fordi ingen vet det.
Hvem faen vet det? Hvorfor filmet jeg slik?
Er det fordi jeg er mann? Hetero?
Ikke lenger reagerer på vold,
eller fordi jeg tror at om du er vitne til traume på film,
bør seerne også føle det traumet?
Det er mysteriet med kunst. Med film.
Det som driver noen til å lage noe og si noe.
Du kan kritisere dette systemet, som, som alle helvetes systemer,
er hvitt som faen,
og i vår bransje mannlig og hvitt som faen!
Pokker heller!
Jeg har ventet hele livet. Spurt:
"Hvor er de svarte filmskaperne,
for jeg blir lei av disse små britiske guttene
som uttrykker følelsene sine for å overvinne en arvelig sykdom
for å redde dronninga fra Hitler."
Bare gjør meg en tjeneste.
Forby alle filmer med etterord, så går det bra.
Da klarer vi oss fint!
Men å skrive slik dritt? Slikt vås?
Sette folk i bås fordi du ikke elsker film,
fordi du ikke kan kritisere form, medium, teknikk.
Ikke har ord til å uttrykke følelsene
av frykt for å ikke få klikk,
eller er for redd for å få mobben mot deg.
Faen ta deg for å hindre kunstnere i å drømme om
hvordan livet er for andre. Faen ta deg!
Sug en kaktuspikk!
Selv om du kommer til kort, kunne gjøre det bedre, faen ta deg!
Du er grunnen til denne dovne,
trygge, stillestående dritten!
Du er grunnen! Ikke jeg!
Man bør være dristig! Man bør være hemningsløs!
Folk bør være hemningsløse!
De burde skrike av full hals!
Hei, Karen! Hei, Al!
Jeg hører dere, og jeg driter i det!
For det blir ikke bedre før de gjør opprør mot dette puristiske,
moralistiske, akademiske våset slik Spike Lee
reiste seg mot det hvite systemet med Gjør det rette.
Vanligvis ønsker jeg en slik person død.
En som mangler fantasi slik.
Men isteden skal jeg be hardt,
slik mora mi lærte meg, om at hun får karpaltunnel,
til hun får håndatrofi og får krampe
og ikke lenger kan skrive meningsløst søppel som dette lenger.
Herregud.
Så slik er det når du får en god anmeldelse?
Du en faen meg gal.
Du er delirisk.
Du er virkelig gal, Malcolm.
Jeg vet det. Jeg er lei av å kjempe, Marie.
Det var en kamp du hadde bare med deg selv.
Du tror du er den første forfatter
i historien som har dette problemet med kritikere?
Så klart ikke.
Så klart ikke, det er bare samme våset.
Så du vil lage film,
men ingen kan si noe negativt?
Kutt ut.
"Å nei! Noen angrep filmen min."
Ja, faen ta disse late kritikerne.
Malcolm, du lever ikke av å lage keramikk.
Du er filmskaper, og det er den mest kapitalistiske
mainstream-kunstformen på kloden.
Samme hvor mange ganger Taylor sa til E! News
at hun er en jævla kommunist.
-Hva for noe? -Eller maoist.
-Kom igjen. -Noe slikt.
Hun kan ha snakket om omfordeling av rikdom,
få sosiale program.
-Mens hun selger film? -Mental helse-bransjen…
-Femten dollar billetten? -Ja.
På E! News.
Entertainment Tonight.
Og du lurer på hvorfor den hvite jenta nevner
det psykiske helseomsorgssystemet.
Fordi…
Hun… Å, pokker, du har rett.
Ikke sant?
Jepp.
Jeg hater å si det…
…men ingen i bransjen er radikale.
-Taylor er ganske radikal. -Pøh. Hun liker å spille på TV.
Hva mener du?
Dere er en gjeng med horer.
-Kaller du meg hore? -Ja.
Faen ta deg.
For du er en hore! Du er det. Det er greit.
Det er derfor du vil høres smart ut,
for du kompenserer for at du er en hore.
Istedenfor å bare forstå at…
…det er slik horedømmets verden er.
Du lot en skuespillerinne med en kjole til 2 000 dollar
tale om sosialisme på en rød løper
fordi hun er for redd for å innrømme
at hun er en jævla skuespiller.
Ikke noe å skamme seg over.
Og så fikk du alle underholdningskanalene
med på hennes kampsignal, hennes viva la revolusjon.
Ikke fordi de bryr seg, eller vil spre budskapet.
Men fordi de vet at ingenting selger bedre enn avsky.
Det er det som gir klikk.
Og dere idiotene faller for det hver gang.
Ingen bryr seg om hva du har å si.
De gjør ikke det.
Jobben deres er å kle dere ut.
Dette er noen amerikanske horegreier.
Og dere er alle skyldige.
Så bare hold deg til ditt. Fortsett med dine ting. Det er greit.
Malcolm, du fikk en flott anmeldelse med en asterisk.
Å, stakkars deg.
Så jeg er en hore?
Helt klart.
-Jeg elsker deg. -Ikke manipuler meg.
Ok.
Ok. Jeg har en strategi.
Jeg elsker det som skjer.
Gudskjelov. Jeg vil bare…
…fortsette hele natta.
Her er strategien.
Jeg skal gå herfra…
…til toalettet…
-…for jeg må tisse. -Ok.
-Er det greit? -Ja.
Og la oss holde det positivt. Lykkelige tanker.
Bli. Ikke beveg deg. Du er vakker.
-Bli her. Ok? -Ok.
-Du blir her. -Ok.
Du.
Herregud. Herre…
Malcolm?
Ja?
Kan jeg spørre om noe, og kan du love å svare
uten at jeg føler meg elendig?
Ja.
Hvorfor fikk jeg ingen rolle?
Da du skrev den, skrev du den for meg.
Så hvorfor ga du meg ingen rolle?
Så det er det det har handlet om i natt?
Nei.
-Pisspreik. -Det er ikke det.
-Du lyver. -Nei.
På et tidspunkt var dette noe vi skulle gjøre sammen.
Jeg vet ikke når det endret seg.
Jeg vet ikke når eller hvordan, bare at jeg var der.
Og jeg tenkte: "Jøss."
Jeg mente ikke å gi fra meg alt det der."
Jeg vil ikke gå inn på hvorfor du ga Taylor rollen,
men du er så flink til å kjempe.
Du kjempet for å lage filmen,
så den ble slik du ville. Hvorfor kjempet du ikke for meg?
For jeg ville ha vært flink.
Jeg ville det.
Kanskje bedre.
Der har du den.
-Hva da? -Sannheten.
Jeg lar deg bruke hele natta på å ødelegge alt,
så avslører du at du bare er misunnelig.
-Jeg er ikke misunnelig. -Jo.
-Nei. -Klart du er det.
Følelsen jeg har nå, stikker dypere.
Det er ikke sjalusi.
Kom igjen. Vær så snill, Marie.
Jeg kan ikke fortelle min historie lenger.
Jeg kan ikke uttrykke kaoset som foregår her inne,
for du har gjort det.
Du og Taylor har alt gjort det.
Jeg vet den ikke bare er min.
Jeg vet det.
Jeg vet det skjedde med oss begge.
Forskjellen er at du kunne ta alt det fæle
og gjøre noe vakkert ut av det.
Noe bra.
Noe som…
Som kunne røre folk.
Men jeg er fanget i det.
Ja.
Skulle ønske det var noe vi kunne ha gjort sammen.
Og for å være brutalt ærlig, ja…
…jeg ville vært bedre.
For jeg opplevde det.
Levde gjennom det.
I tillegg ville jeg gjort filmen bedre.
Du sluttet å spille.
Da jeg fikk filmen finansiert, ba jeg deg prøvespille.
Du sa ja, men nølte. Du har talent, men det er ikke nok.
Det er ikke nok. Du må ville det.
-Stol på meg, jeg ville dette. -Pisspreik.
Du prøvde ikke, det er den brutale virkeligheten.
Samme instinktet som bor i Imani, i deg,
instinktet til å sabotere seg selv,
det forsvant ikke.
-Jeg lot være fordi du ikke ville det. -Nå vil du spille offer.
Si at du følte jeg ikke ville ha deg, så du prøvde ikke.
Du er faen meg uutholdelig.
Jævla… Falske, bedragerske svindler!
Du ville ikke ha meg fordi du da måtte dele scenen.
Du ville ikke vært filmens eneste skaper.
Den ville ha en opprinnelse bak deg og din briljans,
for folk ville spørre, og jeg ville sagt: "Ja, dette skjedde med meg."
Så ville alle si: "Er det han eller hun som har talent?"
Hvis det er det du må si til deg selv, vær så god.
Det handler om eierskap.
Om illusjonen du vil skape
om at film ikke er et samarbeid.
Det er deg. Andre mottar bare instruksjoner,
for om det var autentisk på grunn av meg,
kunne du ikke svinge med pikken!
Derfor takket du meg ikke.
-Derfor ga du meg ikke rollen. -Autentisitet.
-Ja. -Er det ikke det man sier nå?
Det var alt jeg hørte. "En autentisk filmskaper."
"Filmen er autentisk."
"Lot henne være autentisk."
-Gjett hvorfor de elsker det. -Nei.
De vet ikke hva som er bra.
Autentisitet er viktig.
Ja, for det er alt du har å tilby.
-De har ikke mer å si. -Det er alt jeg har.
Eneste ordet folk som ikke vet noe om film
føler gir dem noe å tilby…
Jeg har ikke noe å gi deg.
De kan ikke si noe om film, men elsker å snakke om autentisitet.
Vet ikke en dritt om film.
Om Citizen Kane, De beste år av våre liv…
Ingen bryr seg om det der!
Autentisitet. Å faen. De kan det der ut og inn.
Autentisitet eller perspektivet ditt betyr ikke noe…
Du har ikke noe!
Å gjenskape virkeligheten er ikke interessant.
Det handler om fortolkningen.
Hva du føler om den, formidlingen,
hva du avslører.
Perspektiv, ditt perspektiv.
Transkripsjon av en samtale eller å filme med et kamera,
det er en YouTube-video.
-Bekjennelse eller memoarer. -Ok.
Har sett og hørt det tusen ganger.
Din opplevelse, ditt liv, din jævla kamp betyr ikke noe.
Du har vært narkis, kjedelig. Din overdose, uinteressant.
Det handler om å gjøre følelser
og øyeblikk til noe filmatisk og rørende.
Så lykke til, Marie.
-Hater deg! -Og jeg hater deg!
-Hater deg mer! -Og jeg mest!
Jeg hater deg, for faen!
Jævla rasshøl!
Jævla mentalpasient.
Hva gjør du? Legg fra deg kniven. Marie?
Du vet de antidepressivene jeg gikk på?
Jeg bruker dem ikke lenger.
Jeg har det ikke bra. Virkelig ikke.
Jeg har aldri vært nykter.
Og har ikke tenkt å bli det.
Jeg er en dritt.
Jeg er en løgner.
Jeg var utro mot deg.
Jeg knullet vennene dine.
Knullet vennene dine.
Herregud, jeg føler meg gal.
Jeg har stjålet fra mora di.
Og vet du hva som er sykt?
Jeg bryr meg ikke.
Gjør meg ikke noe.
For jeg fortjener det.
Si hvor de helvetes pillene er.
Si hvor pillene er.
Det, Malcolm, er hva autentisitet gir deg.
Så hvorfor gjorde du ikke det på audition?
Du er den mest uutholdelige, vanskelige, motbydelig sta kvinnen
jeg har møtt i hele mitt liv.
Jeg går fra å ville kutte av deg hodet
til å ville kysse det vakre, dumme lille ansiktet ditt.
Elsker deg faen meg.
Jeg elsker deg.
-Skal vi gifte oss? -Ikke i humør.
Vi vil nok gifte oss og skille oss
noen ganger, kan like gjerne begynne.
Nei.
-Jeg er så opphisset. -Ikke jeg.
Jævla psykopat!
All denne galskapen om deg og den scenen,
at du kunne gjøre det bedre enn Taylor,
så tvil i hodet mitt resten av livet mitt,
om at filmen kunne blitt bedre.
-Ja. Det er det du gjør. -Nei.
-Det er pisspreik. -Nei.
Glimrende!
Vet du hva som er snodig med at den hvite jenta
nevner den scenen?
Hvem bryr seg, Marie?
Har alltid sagt det er den minst interessante scenen i filmen.
Og favoritten i manus.
Kan vi snakke om det senere?
-Jeg synes det er viktig. -Vær så snill.
Å se tilbake og lure på hvorfor.
-Synes ikke du? -Nei.
Ikke for å ta fra deg mysteriet, men av nysgjerrighet.
Av ønsket om å bli en bedre kunstner.
Du er slitsom.
Er du slik når du er 70 eller er du utslitt?
Kommer an på hvor du er.
Bor sammen med den hvite jenta fra LA Times.
Kan iallfall vinne krangelen da.
Hvorfor så jeg den scenen så annerledes?
-Jeg vet ikke. Hvordan så du den? -Ikke så voldsom.
Og? Angriper han ikke Imani? Det sto skrevet.
Han angriper henne. Trodde bare ikke du ville filme henne toppløs.
-Gjør det noe? -Puppene vistes.
-Og? -Jeg føler at du seksualiserte henne.
Om jeg filmer deg nå, seksualiserer jeg deg,
eller er du kledd slik en fredagskveld?
Puppene mine vises ikke.
Om du var på en Chuck E. Cheese, ville de kastet deg ut.
-Det var Taylors idé. -Sikkert.
Det gjorde bare alt voldsommere. Ok?
Og jeg tenkte bare…
…ville scenen vært annerledes om du var kvinne?
Ja, men jeg ville også ha filmet hele filmen annerledes.
Jeg ville ikke vært meg, men en kvinne.
Med en helt annen følsomhet.
Det er ikke slik man vurderer film,
ved de 600 milliarder valgene ikke tatt grunnet en vag,
men rent hypotetisk vurdering av ens identitet.
Snarere de valgene som faktisk tas.
Jeg forsvarer henne ikke som en stor tenker.
Bra. For hun er en idiot.
Jeg sier bare… ville filmen ha vært bedre
om du hadde litt femininitet?
-Hvem faen bryr seg? -Jeg gjør det.
For det fikk meg til å lure på
om hennes problem med filmskaperen
er det samme jeg har med deg som partner.
Vel…
Når det kommer til stykket, synes Karen jeg er en bragd.
Liker du kritikken nå?
Det du ser på nå, er et jævla mesterverk.
Du tuller, ikke jeg.
Det var dumt, for jeg kan ikke fortsette å krangle om dette.
Jo mer jeg tenker på det, er hennes problem mitt.
-Hva da? -At jeg er sammen med deg. Ikke har gått.
Lurer ikke på hvilke andre filmer som går.
Jeg har deg. Er på din side, og så…
Du må ta dette for langt.
Kom igjen.
Nei, vi er i en krangel, kanskje vår verste,
men istedenfor å si poenget, at det ikke handler om deg,
at det er mange mennesker,
må du dvele ved det. Du må vri kniven
og gi meg bilder i hodet som vi begge vet jeg aldri vil bli kvitt.
Hva?
Kiki.
-Jeg var sint. Hva faen? -Fra utenfor St. Louis.
-Et hjerteformet badekar? -Jeg var sint.
Du er smakløs. Malcolm!
Du er en idiot. Du kunne ha vunnet uten alt det der.
Med 20 prosent av det du sa,
men du klarer ikke å la være. Det er slik du er.
For hvis jeg ble knullet i en penthousesuite på Marriott,
i eller rundt et hjerteformet badekar,
ville jeg aldri ha sagt noe om det.
Ville ikke ha sagt det til vennene mine.
Aldri brukt det som våpen i en krangel.
Fordi det ville såre meg
mye mer enn deg.
Og det er dumt, Malcolm.
For jeg satte pris på sex med deg.
Fram til omtrent et kvarter siden
var det et aspekt ved forholdet jeg ikke hadde noe å utsette på.
Min siste gjenværende last, det og sigaretter.
Men du måtte gå for langt…
Kom igjen.
Og ødelegge all glede man kunne finne i å knulle deg.
Hanskene var av. Vi kranglet som…
Det støttet ikke argumentet ditt. Det var bare så ekkelt.
Det fikk meg til å tenke: "Fatter ikke at jeg hadde ubeskyttet sex
med denne ekle, skitne barbaren,
et jævla dyr, et jævla gårdsdyr."
Det er det du er. En jævla gris.
En gris som driter der han spiser. En gris av et menneske.
Ja, du synes det er morsomt.
-Du er dramatisk. -Nei.
Du tror at fordi vi har en felles fiende i Karen fra LA Times,
er alt såre vel? I orden nå?
Tenk igjen, jævel. Det er ikke det.
Hun er min åndelige søster. Det mener jeg.
Vi søker begge tilflukt
fra din aggressive rambukk av en personlighet.
På grunn av begrensningene dine som partner og filmskaper,
søker vi begge tilflukt.
Vi har kanskje ikke mye til felles, men søs og jeg er i samme båt.
Du er den siste som skal snakke.
Du har knullet og vært sammen med de villeste,
rareste menneskene som har gått på kloden.
Du har én, ingen standarder, som er et varseltegn,
To, ingen personlighet, som også er det.
Tre, ingen diskresjon.
Alle som kjenner deg, vet du er et varseltegn
og snakker om deg som det.
Her er forskjellen.
Jeg bærer ikke ballene mine rundt i huset og skryter om stedene jeg har vært.
Trenger ikke detaljene.
Jeg trenger ikke vite ethvert skritt
og alle stedene som førte deg til meg. Du er her.
Jeg elsket deg betingelsesløst. Hvorfor?
Fordi jeg verdsetter mysterium.
Det ukjente. Det opprettholder spenningen i et forhold,
får oss til å være vårt beste.
Hva-om-faktoren.
Hva om det er noen som elsket ham bedre?
Som er smartere, snillere.
Vekker ham hver dag med frokost og en sugejobb.
Hva om jeg ikke er hans beste kjæreste?
Hva om han drømmer om noen andre?
Bedre samtaler, en jente med hofter og ekte rumpe,
istedenfor denne bønnestengelen av en kropp?
Jeg vet litt om din type.
Ikke at jeg er lammet av usikkerhet og tvil.
Slik at hver dag når jeg står opp,
og snakker med deg og går med fancy kjole
og holder deg i hånden,
prøver jeg å være den beste kjæresten du har hatt.
Så når du sier at jeg konkurrerer med Kiki…
-…fra St. Louis… -Her kommer det.
…i et hjerteformet badekar, får det meg til å gi mye mer faen.
Du må ta opp den slags.
Vet ikke hvor du skal, men jeg er ikke ferdig.
Jeg er faen ikke i nærheten engang.
Men det får meg til å innse at grunnen til at du ikke er sjalu,
er at du ikke verdsetter det mysteriet.
Grunnen til det,
til at du aldri lurer på om du er mitt beste knull
eller den mest talentfulle jeg har vært sammen med,
eller snilleste eller smarteste,
er fordi det er utenkelig for deg
at det er noen på planeten som er mer interessant enn deg.
Din mangel på nysgjerrighet er bare en forlengelse av narsissismen,
stormannsgalskapen, ditt egoistiske verdenssyn.
Siden du ikke tviler på deg selv,
har du aldri stoppet og tenkt: "Hvordan kan jeg bli en bedre partner?"
Du er bra. Alt i orden.
Mannen jeg ser på nå, er så bra som han blir.
At du kjefter på meg i badekaret
om at du skal knekke meg som en kvist,
er det beste og det verste du vil bli i dette forholdet.
Og det er derfor du kan glemme å takke meg i talen.
For du frykter ikke at jeg skal komme hjem og si:
"Du mistet meg i kveld. Faen ta dette. Jeg stikker."
Men hvis du overkjører hver eneste person nær deg dag ut og dag inn,
vil du ende opp med å leve i en fiktiv virkelighet.
Se på meg.
Jeg er den som står igjen.
Jeg er den siste som ser på deg og sier: "Du må skjerpe deg.
Om ikke for meg, for jobben."
Hvis dette er en film, holder du fast ved meg for livet.
For det er slik vi har vært for hverandre.
Det er slik du har vært for meg og jeg har vært for deg siden vi møttes.
Fra jeg tok overdose på markedet, dagen du kjørte meg på rehab.
Fra jeg leste manuset ditt
om meg, om oss, om forholdet vårt.
Og hvordan dop ødela min evne til å elske deg
og din evne til å elske meg.
Alt jeg ville ha i kveld, var en "takk", Malcolm.
Det er alt.
"Takk, Marie. Takk for at du elsker meg.
For at du gjør livet mitt bedre og får orden på ditt.
Takk for at du har sett 100 kutt og lest 100 utkast.
Takk for notatene dine, erfaringen, tålmodigheten,
den faens autentisiteten du tilfører filmen. Takk.
Takk for at du er narkoman. For at du er nykter.
Takk for dumme ting som å kjøpe dopapir og melk
og organisere det med flyttebyrået. Takk.
For at du gjør det jeg ikke tenker på.
For at du lager kaffe.
Får meg til å smile.
Takk for den gode sexen og klemmene.
Takk for at du vasker klær og hentet dressen min i kveld,
og lagde makaroni med ost til utakknemlige meg
etter at jeg glemte å takke deg.
Takk for feilene du har gjort…
…for sjarmen og livet du tilfører.
Takk for at du elsker meg.
For at du kommer over dette, at du går framover, at du er deg.
Takk for alt jeg glemmer å takke deg for…
…og takk for at du er så pokkers sexy i den kjolen i kveld.
Så jeg ser bra ut.
Jeg blir et bedre menneske.
Takk for at du forstår
at jeg ikke er så flink til å uttrykke følelser
og at det vises mer i jobb enn i livet.
Takk, for…
Jeg vet at det ikke alltid føles bra. Håper jeg kan leve med det.
Takk.
Jeg vet jeg kan være emosjonelt sløv,
men jeg er takknemlig for at du ikke bærer nag.
Takk…
…for at du antar det beste.
Jeg elsker deg, Marie. Jeg vil alltid elske deg, Marie.
Takk.
Fra innerst i hjertet, takk."
Jeg elsker deg, Marie.
Unnskyld.
Takk.
Bare hyggelig.
Marie?
Marie!
Tekst: Marius Theil