Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
-God kväll, allihop. -Hej. Läget?
Ni kan väl berätta vilka ni är?
Vi vet det, men alla där ute vet det inte.
-Jag heter Joaquín och spelar bas. -Juan, gitarr.
-Enrique, sång. -Pedro.
Vi vill att alla ska kunna lyssna på Héroes del Silencio.
Det vore hemskt om bara fjortisar eller fyrtioåringar gillade oss,
eller nån subkultur, avantgardister…
Vi vill nå ut till alla.
Vi vill inte låsa in oss i ett fack.
Vilken musikstil skulle ni säga att ni har?
Vi har inte bestämt oss för en viss musikstil än.
Det känns lite för tidigt för det.
När vi har släppt sex, sju plattor kommer vi att veta bättre.
Det kanske inte är så uppenbart vilken sorts grupp vi är.
Vi har inte uppnått den graden av självmedvetenhet än.
-Hur bildades Héroes del Silencio? -Som band brukar bildas.
Vi började spela ihop och skicka demoband och videoband
till skivbolag i hopp om ett kontrakt i Madrid, för det är knepigt i Zaragoza.
Betraktar ni er själva som hjältar?
ZARAGOZA, VÅREN 1984
Sand, dimma, vind och sol.
En stad omgiven av öken, långt från de spanska storstädernas blomstrande kultur.
Det låter inte som en grogrund för rockstjärnor,
men nåt är på gång i Zaragoza.
Över 50 aragoniska band ska spela
på en tillställning vars like staden aldrig skådat.
Äntligen har det blivit dags för Zaragozas första "Pop, Rock och andra grejer".
Fler än 25 000 ungdomar har de gångna tre dagarna deltagit
i vad som har kommit att kallas "den zaragozanska rörelsen".
Ett kulturellt katharsis i en region där rockmusik inte ses på med blida ögon…
På festivalen säljs bootlegs och skivor med oberoende artister.
Unga entreprenörer utmanar de multinationella skivbolagen…
Det är klart jag minns. Jag spelade med Proceso Entrópico på festivalen.
De affischerade över hela staden. "Zumo de Vidrio", stod det.
Alla vi i Héroes spelade i olika band.
Jag spelade ett par dagar i Edición Fría och Tres de Ellos.
Pedro spelade i Los Modos.
Nej. Jag var inte ens där. Jag var för ung.
Johannes Paulus II tafsar mig på fittan!
Vi kan få en bra musikrörelse i Zaragoza, inte bara i Madrid och Barcelona.
Tiden får utvisa vilka som lyckas.
Huvudsaken är att viljan finns. Det finns nåt för alla.
Det var första gången man såg nåt betydelsefullt hända i Zaragoza.
Alla är nog överens om att festivalen inte hade kunnat bli bättre.
Matías Uribe skrev i tidningen att Zumo de Vidrio var bra.
Zumo de Vidrio, bäst på hela festivalen
Det var underbart att läsa
att vi var bra, när vi var så kassa.
Jag träffade Juan för första gången på baren Los Navarros i Zaragoza.
Nån där sa till mig: "Juan spelar i ett band som heter Zumo de Vidrio."
De behövde en basist, och jag sa att jag kunde komma på nästa rep.
Så jag gick dit med min förstärkare och min bas.
Några dagar senare…
…så dök sångaren, som var Juans kusin, inte upp när vi skulle repa.
Medan vi väntade började jag lira en låt av David Bowie.
"Han kan verkligen sjunga", tänkte jag.
Det stod helt klart för mig:
"Vi måste bilda ett riktigt band, på allvar."
Vi var unga och hade flera saker på gång.
Vi kände att vi behövde hålla på med lite allt möjligt
för att hitta rätt bland musikerna och musiken.
Vi tog en bandare, stoppade i en kassett, och sen spelade vi.
"HÉROE DE LEYENDA" FÖRSTA DEMOVERSIONEN FRÅN 1984
Vi tog med kassetten till Cachi på Radio Zaragoza.
"Vi är ett band från Zaragoza…" Han gav mig en blick och gjorde så här.
"Jag ska lyssna", betydde det.
Nån dag senare lyssnade jag på programmet El selector på radion, och…
Vi avslutar med en fin låt av Héroes del Silencio.
Jag heter Cachi. Puss och kram på er.
Jag har aldrig varit lyckligare.
När vi skulle bli intervjuade första gången
bestämde vi att ta namnet från sången.
Ni sa att "Héroe de Leyenda" är som en hymn för bandet.
Beskriver den er som personer?
Ja, låten hette "Héroes del Silencio" från början.
Det var därifrån vi tog namnet. Texten handlar om vad namnet betyder.
Tystnaden är allt
En hjälte som fallit i glömska hos sig själv
Jag blev sångare av en slump.
Men i och med att jag började både spela bas och sjunga
började jag finna glädje i att skriva låttexter.
Jag känner jorden under gårdsplanen
Någon kommer in genom fönstret
Bortglömd…
Jag upptäckte efter hand vad det innebär att vara frontfigur,
men medan jag ännu spelade bas stod jag som fastlimmad vid mikrofonstativet.
Sen bestämde vi oss för att hitta en basist så att jag fick mer frihet.
Vi repade vägg i vägg.
Vi stötte på varandra när vi tog en kaffe på baren på hörnet.
De hade redan en repertoar. Jag tyckte att deras låtar var bättre.
I Edición Fría spelade vi mycket covers på The Cure.
Några låtar var bra, men det var ju jag som sjöng, så det lät inget vidare.
Jag insåg att det faktiskt var möjligt
att spela in en skiva och få bättre spelningar än dem vi hade haft.
Juans bror Pedro hade fullt upp med läkarstudierna.
Han ville satsa på plugget, så vi behövde en ny trummis.
Jag började lyssna på dem efter att jag hade hört dem i Cachis radioprogram.
Inte kort därefter sökte de ny trummis.
Jag var och kollade när de repade, och blev helsåld. Jag spelade i Modos då.
"Du spelar ju trummor. Kom och var med."
"Herregud", tänkte jag…
"Heliga gudsmoder…"
Och så spelade jag.
De hade stora drömmar.
De hoppade av studierna för att satsa på musiken.
De jobbade hårt.
Just nu är Salamanca popmusikens huvudstad.
När den 26:e upplagan av Radiocadenas musikfestival nu äger rum här
är det första gången den tillägnas popmusik.
Det var en rikstäckande tävling med band från hela Spanien.
Vi kom dit. De hade bokat hotell åt oss, det var tv-reportrar överallt…
När vi skulle gå upp sa jag till Cachi:
"Ge mig dina kläder. Du ser för knäpp ut."
Så jag gick upp på scen som… Ja, inte vet jag.
Det har varit ett fullspäckat program med 429 tävlande.
Sen började rösterna komma in från runtom i landet.
Vi gick till semifinal och kom på andra plats.
Matías menade att tävlingen var uppgjord.
Han skrev artiklar i El Heraldo och rasade över att vi inte hade vunnit.
Jag var fly förbannad.
För det första såg de inte banden. De satt vid ett bord och åt och drack.
De satt på en uteservering långt bort, med utsikt mot scenen.
Domarna brydde sig inte om vad som hände där.
Just då tog vi det som en förlust.
Men vi blev ju tvåa!
Det är bättre än de flesta spanska bidragen i Eurovision.
Vi åkte hem och sa: "Nästa gång vinner vi."
Så blev det inte, men vi hade åtminstone den avsikten.
Vi blev starkare tack vare att vi ville ha mer.
Var det svårt för er att slå igenom? Ni är väl från Aragonien alla fyra?
Ja, det är svårt för band som inte kommer från storstäderna.
Det innebär att man inte stöter på "talangscouter", som det kallades förut.
Det är inga som letar demokassetter i småstäderna.
Inga som letar efter nya band.
Den spanska popmusiken var ganska slätstruken.
Texterna var…
Och det bidrog jag ju till, som spelade i Olé Olé.
Full fart
Jag kan inte stanna
Jag ville bredda mig, så jag föreslog för Roberto att vi kunde samarbeta.
"Jag har aldrig producerat", sa jag. - "Inte jag heller, men jag har tur."
"Jag har sett ett band från Zaragoza som du nog skulle gilla."
Jag fick ett band med fem, sex låtar som jag lyssnade på hemma.
Uppriktigt sagt var jag inte imponerad.
"Men det finns nånting där… Vi lyssnar igenom det igen."
Så vi lyssnade igen, för folk hade lovordat det här bandet från Zaragoza.
Enrique och Juan ringde flera gånger.
Jag fick en inbjudan till En Bruto i Zaragoza.
Så vi åkte dit,
och det första jag slogs av var att folk slogs om att få komma in.
För en grupp från Zaragoza. "Vänta nu…"
Vi tyckte att det var bra, så vi gick till logen…
…och snackade med dem och drog en stor, fet lögn.
"Jag ska försöka fixa skivkontrakt", och det ena med det andra…
Vi stod där och dreglade.
Jag hade erfarenhet som artist och visste vad som krävs för att existera.
Det var ju det de ville - existera.
Det tog sin tid.
De andra skivbolagen var inte det minsta intresserade.
"Vart tror du att det där ska leda?"
Då var det techno-pop som gällde.
"Gitarrbaserade band känns lite ute."
Polygram sa att de var för konstiga, Warner att de var en La Unión-kopia…
CBS var inte intresserade. Inte ens de små bolagen var intresserade.
Ingen var intresserad. Ingen.
Till slut, ett år senare, stövlade jag in till chefen på EMI, där jag hade kontrakt.
"Rafa", sa jag…
"Du måste bara lyssna på det här."
"Börja med en singel, då. Gör en maxisingel, om du vill.
Om den säljer i fler än femtusen ex ska jag fixa ett schyst kontrakt."
Budgeten jag fick var helt sanslöst låg.
Vi fick studiotid en eller två kvällar
när Hispavox storsatsning för stunden var klara med sitt.
Cantores de Híspalis höll på att spela in i studion.
Och när de väl var klara… Los Marismeños, var det nog.
Då fick vi skynda oss in och rigga och spela in för full fart.
Som tur var hade jag anlitat en engelsk ljudtekniker.
Han hette Steve Taylor och kom från London.
Det första Steve sa var: "Jag gillar inte det här bandet, Gus."
"Gör bara ditt jobb", sa jag.
"Du ska göra ditt jobb och hålla klaffen."
Om det inte skulle funka…
Om vi inte sålde den mängden så fick vi gå.
Vi drog ut på turné för att få stöd.
Vi spelade på klubbar i Valencia…
Vi var runt i hela Spanien, var med i radio och på lokal-tv…
Héroes del Silencio är en lovande popgrupp från Zaragoza.
De har deltagit i flera regionala tävlingar.
Nu har de äntligen släppt en egen skiva.
Vi var med på tv. En del program var skit, andra var bättre, men vi syntes.
De är mycket unga och mycket nya: Héroes del Silencio!
Vi spelade här och där, ibland på skitställen, men vi spelade.
Det är ett nytt band som spelar pop/rock av engelskt snitt.
"Héroe de Leyenda" började spelas på alla radiokanaler i Spanien.
Gustavos skivbolag sa: "Byt omedelbart bild på skivomslaget.
Den är för mörk. De måste se snyggare ut."
Det gjorde visserligen att försäljningen ökade,
men musikkritikerna…
…blev mer skeptiska.
De sa att vi var en produkt, en dagslända, att vi hade en sommarhit.
Det gick inte att förutse vad som skulle hända sen.
Det skedde successivt. Vi agerade utifrån de förutsättningar vi hade för stunden.
Jag tror att det var ödet som gjorde att det gick så bra.
Visst sålde vi våra 5 000 ex.
Vi sålde säkert 30 000.
Skivbolaget började tro på oss när vi sålde sex gånger mer än utlovat.
Då började EMI se på mig med en annan blick.
"Det där var ju inte illa…"
Montesano, Cachi och flera av oss
såg ju att de hade talangen som krävdes för att lyckas som rockband från Zaragoza.
Så vi vågade satsa. Vi satsade på rock'n'roll.
MADRID, VÅREN 1988
Hur står det till i dag då?
Utmärkt.
-Och du? -Strålande.
Och du?
Skivbolaget sa: "Nu skriver vi kontrakt på riktigt. Kom hit med grabbarna."
De frågade om vi kunde tänka oss att flytta till Madrid.
Vi sa nej.
De var djupt rotade i Zaragoza och ville inte flytta därifrån.
Jag vet inte om det var tjurskallighet eller om vi bara ville bestämma själva.
…Zaragoza.
Nästa station: Calatayud.
"De måste ha en manager", sa jag. "Vi två kan inte sånt här.
Så jag anlitade Pito.
-Pito. -Pito.
-Pito… -Pito…
Somliga kallar mig "Plan-Pito", somliga "Dröm-Pito"…
Jag minns att jag var i Gijón och hörde "Autosuficiencia".
I bilen, vid stranden eller uppe i bergen.
Jag drack antagligen cider, och jag hörde den låten…
Och jag sa: "Ana, vad gör vi här?"
Jag började jobba med Alaska y los Pegamoides.
Och tack vare det där gänget kom jag i kontakt med
det som av nån anledning kom att kallas Madridrörelsen.
Pito var den bästa som fanns.
Hans agentur 10/Diez
var den största agenturen för pop- och rockband just då.
Pito hade Alaska…
Gabinete…
Loquillo…
-Los Coyotes… -Los Golpes Bajos…
Lions in Love…
Han hade redan kända artister, men här handlade det om att utveckla nåt
tillsammans med skivbolaget och media.
Pito var smart som tog sig an Héroes.
Inte vet jag.
Jag vet inte varför nån sökte sig till mig eller jag sökte upp nån.
Saker liksom bara dök upp.
Pito var hemma i den underjordiska rock- och popvärlden.
Folk såg upp till honom.
Jag vet faktiskt inte varför.
Nu framstår jag som dum.
Ibland tror jag att jag är smart, ibland korkad.
"Fuente Esperanza."
JANUARI 1989 SOUNDCHECK PÅ YA'STA I MADRID
Så, trubbig, obsolet, abstrakt…
Mitt första minne av Héroes är Kafkaartat.
Det var klockan 14-14.30 en tisdag…
De bjöd media på lunch, och så spelade vi som efterrätt.
Så dags på dagen lät det förstås inget vidare.
Folk åt räkor och drack champagne…
Det här är ingen vanlig spelning, men vi vill presentera bandet.
Jag minns att Olvido och Loquillo var med mig.
De visste inte riktigt vad de skulle tycka om bandet.
"Jag vet ingenting om dem. Jag behöver se dem igen i lugn och ro.
Men den där killen är rockstjärna."
Pito ringde mig: "Okej, jag tar mig an dem."
Då är nästa steg att spela in en platta.
Vi hade samma problem so när vi spelade in den första maxisingeln.
Vi fick foga oss efter Cantores, Luz Casal, Mari Trini…
"Det är en lucka i kväll. Kommer ni?"
"Vi kommer!"
Man ska spela in sin första LP och är supernervös…
Juans händer skakade.
"Vänta lite, Gustavo…"
Det är klart att Héroes tänkte: "Det här kunde vi ha gjort bättre."
Vi hade blandade känslor för plattan.
Det var för slätstruket för min smak.
Den gjorde inte vårt livesound rättvisa.
En morgon när vi kom till studion möttes vi av
ett arrangemang de hade gjort i ordning.
Det var trumpeter…
Mässingsblås, fast på synt.
Det var…riktigt smaklöst.
Ingen av oss gillade det över huvud taget.
Det var lite stötande.
Det minns jag inte. Trumpeter…?
Jag gick upp till skivbolagsdirektören: "Jag åker raka vägen hem till Zaragoza.
Jag har inget intresse av att spela in nåt om de där trumpeterna inte försvinner."
Han frustade som ett sjölejon.
Och de tog bort dem.
"Det ska vara pop. Det ska vara pop som passar på radio."
Det var den press jag hade på mig. Det skulle sälja.
Det var det arrangemanget, som fick utstå mycket kritik,
som hjälpte Héroes in på den spanska musikmarknaden.
Visst kan man säga att det var bra.
Det gjorde ju att vi spelades på radio och blev kända i hela Spanien.
Ni har bara släppt ett minialbum
men spelat mycket live, och tagit bra betalt.
Försörjer ni er på det här?
FÖRSTA INTERVJUN I RIKSTÄCKANDE RADIO
Hankar er fram…?
Inte än. Nu går pengarna till att köpa turnéutrustning.
Nu när vi släpper vår LP kommer vi att spela fyra gånger mer.
-Överdriv inte. -Då behöver vi…
Fyra gånger mer skulle innebära 130 spelningar.
Det är bara två band i Spanien som spelar så mycket. Det är orimligt.
Att tjäna pengar är inte lika viktigt som att ha ett liv, och 130 spelningar…
-Héroes del Silencio. -Det där är han.
-Det där… -Ja, det är han.
Det där är han.
-Det här är Pedro. -Och vem är han?
Du är sångaren, va?
Kan vi få en autograf?
Ni hade spelat ett bra tag när ni blev utnämnde till årets nykomlingar.
Vi hade spelat i fyra, fem år, men främst i Zaragoza, i Aragonien.
Så det där handlade väl mer om när vi slog igenom ute i landet.
Mina damer och herrar, Héroes del Silencio.
Visst spelade vi playback på tv.
Så gjorde man på tv.
Man hade inget val.
Vi fick kämpa emot när de ville ge oss ett gult trumset
eller bakgrundsdansare.
Den kampen fick vi ta flera gånger.
Vi ville göra klart att vi bottnade i mörker och i rock.
Några tv-framträdanden, och sen var det igång.
Vi hamnade på tidningsomslag. Vi blev berömda.
Berömmelsen kom fort.
Det kom plötsligt.
Skivbolaget blev tagna på sängen.
De var helt till sig: "Hur gick det här till?"
De kom in på topp-40-listan, och därmed nådde de en ny nivå.
På första plats den här veckan har vi gäng från Zaragoza.
Här kommer Héroes del Silencio med "Flor Venenosa".
Det rena soundet på plattan
och de liveframträdanden vi gjorde visade upp två olika sidor av bandet.
Och det funkade bra.
Ingen kan veta vad som kommer att slå och inte. Ingen sitter på den ekvationen.
Folk hörde musiken och de köpte plattorna.
Och köpte och köpte…
När ryktet börjar gå är det omöjligt att stoppa.
De hade nåt som var helt unikt.
De liknade ingenting annat i Spanien.
När det går bra i Spanien så hamnar man i fokus.
Det finns alltid nån som inte uppskattar det.
En sak som låg dem i fatet var att folk tyckte att Enrique var snygg.
Man var inga seriösa musiker om man hade 15-åriga tjejer som fans.
Så där blev det lite…
Det rådde en sorts monopol i Madrid.
Man behövde det där gängets godkännande. Diego Manrique var en av dem.
Om han hör det här hoppas jag att han lyssnar.
Utan deras välsignelse kunde man inte göra nånting.
Alltså…
Enligt dem.
Det ligger i yrkets natur för en musikkritiker
att man är något av en eremit ute i öknen, som säger:
"Ni kommer att brinna allihop!"
Som kritiker tror man, och det har man nog fog för,
att ingen lyssnar på en.
Så när Héroes del Silencio faktiskt uppmärksammade kritikerna
gav det kritikerkåren en viss legitimitet.
Man avslutar en konsert på ett ställe, åker 60 mil till nästa,
och sen ser man vad nån har skrivit om en.
Då kan man ju inte åka tillbaka och ge honom svar på tal.
Man får göra det på plattan.
Det första intrycket man fick av Héroes del Silencio
var att de var en skivbolagsprodukt,
eller åtminstone hårt styrda av skivbolagen,
med tanke på att Gustavo från Olé Olé var inblandad och så vidare.
Låg man på ett multinationellt var man bara skräp.
Redan för den grejen fick vi kritik.
Och deras image…
På de första skivorna såg de ut att vara vad vi kallade "ett frisörband".
Allt var välkammat och iscensatt.
Och en snygg sångare på det… De bemödade sig inte ens med att lyssna.
Här kommer frågan.
På vilken sida av ansiktet har sångaren i Héroes del Silencio
sitt blonda hårsvall?
Somliga tålde inte att Enrique hade långt, blont hår.
Vad ska man säga?
Det var inte som att han hade tre ben.
Bunbury var som en ängel med långt hår.
Hans utstrålning och förvandlingen han gick igenom när han gick upp på scen
var nåt som fick kvinnor att smälta.
De klagade på hans scenpersonlighet.
"Vi får lust att flambera Héroes-sångarens blonda hår."
Vissa gick för långt.
Det var jobbigt. Det är det fortfarande.
Vi satsade ju våra liv på det här.
De fick nog av att kallas slätstrukna och inställsamma.
Jag minns att Enrique sa till mig att han tänkte lägga av.
Tanken på ett andra album var lite skräckinjagande.
Men vi la manken till och lyckades.
Vi såg till att vara otroligt väl förberedda.
Vi drömde om att få träffa Phil Manzanera.
Jag har alltid gillat Roxy Music.
När han plötsligt kom till en av våra konserter… Det var som ett kungabesök.
Pito berättade för mig om Héroes
och frågade att jag kunde komma och se dem spela i Calatayud.
Och när jag såg dem tänkte jag: "De är rockstjärnor."
De var svartklädda, publiken var svartklädd…
Jag tittade på dem och på publiken…
…och såg vilken otrolig kontakt de hade.
Och möjligheterna det innebar.
Han kom till konserten och vi snackade,
och han sa de magiska orden:
"Jag vill ge er det sound ni har när ni spelar live."
Det var samma kväll som Kuwaitkriget bröt ut.
Det minns jag.
Och…
Jag minns också särskilt den kvällen, för när jag kom hem till hotellet…
…ringde de och sa att mamma låg för döden hemma i London.
De bad mig komma dit fort.
Så jag åkte till flygplatsen i Barajas, men den var stängd.
På grund av kriget.
Amerikanerna hade flygplan där.
Så jag blev sinkad, och hon dog när jag kom till London.
Så den där kvällen…
…hände det mycket.
Ja, på gott och ont glömmer du aldrig kvällen då du först träffade…
Héroes, ja.
Ja, så mitt minne av den kvällen…
Vi gladde oss mycket åt att studion hade ett gammalt mixerbord från Abbey Road.
Det fanns bara sex såna i världen. Det var fantastiskt.
Om de fick spela in tillsammans, som man gjorde förr i tiden,
hade vi möjlighet att fånga deras energi i studion.
De lyckades ge oss ett sound som verkligen var vårt.
Det är Héroesplattan framför alla.
Han producerade dem mycket sparsamt, vilket är det bästa en producent kan göra.
Nästan inget. Man låter dem göra sin grej och ser till att ljudet blev bra.
Men man ska inte göra låtarna åt dem.
Under inspelningen tog de rast för lunch och middag.
Och här i England, om man lyckas klämma in en macka
under en tolvtimmarsdag i studion, ska man vara glad.
Men de var benhårda med det: "Vi ska äta lunch och vi ska äta middag."
Jag tänkte: "Det går åt mycket tid här, men det är väldigt trevligt."
Det var nåt helt annat än det jag var van vid.
Jag gillade det.
Det uppstod magi. Ibland faller alla bitar på plats.
Ibland.
Så var det med den skivan. Sen blev det aldrig samma sak igen.
Den bygger på nåt ganska enkelt.
Så här.
Och sen…
Det är enkelt, men jag la på ett eko…
…och spelade så här…
…och lät det eka vidare.
Wow. Det där introt med gitarren och ekot…
"Varför kom inte jag på det där?"
Det var så bra!
Vi höll på med låt och kom i stämning, och det blev skitbra.
"Entre Dos Tierras" är Héroes del Silencios första singel.
Héroes del Silencios Senderos de Traición har sålt i nästan 100 000 ex på en vecka.
Den största skrällen står Héroes för med Senderos de Traición.
De är den bäst säljande gruppen i Spanien.
Deras skiva Senderos de Traición har slagit alla rekord för spansk rock.
Senderos de Traición har praktiskt taget sålt platina, med exempellösa siffror.
De må vara "tystnadens hjältar", men vad bra de låter!
1990 års bästa låt är "Entre Dos Tierras".
Jag visste att den låten skulle öppna alla dörrar åt dem.
Hur är det?
Jag sov till halv åtta. Sen vaknade jag med ett ryck.
Man bara flänger.
Jag har inte ens öppnat resväskan.
Min herre ser trött ut.
Vi levde inte som kändisar.
Vi bodde i Zaragoza och gick till samma barer som vi brukade.
Jag sa till mamma: "När jag blir känd ska jag köpa dig en pälskappa."
-Gjorde du det? -Så klart.
Jag köpte också ett stort svärd från Toledo som jag tog med mig på turnén.
Visa upp svärdet.
Jag vet inte hur många spelningar vi hade i Spanien. Säkert 130 stycken.
När vi var uppe i 80 började vi fundera på att börja spela utomlands också.
Både managern och skivbolaget tyckte att det lät befängt, men det struntade vi i.
CENTRALEUROPA, 1991
De hade en vision och en ambition som jag saknade. Det är jag tacksam för.
Jag minns vår första Europaturné.
Vi hade ett par konserter i Schweiz, ett par i Belgien…
In i bilen, iväg till Belgien, spela, och sen hem igen…
Om man kan åka till Cádiz, varför inte till Bryssel?
Det var en liten bar med en liten scen i ett hörn,
med plats för en trubadur med gitarr, och där kom vi…
Där kom vi med våra förstärkare. "Vart tror de att de är på väg?"
Scenen var väldigt låg.
Vi ställde upp trumsetet… "Var ska resten få plats?"
De där spelningarna var underbara.
Det var kul för publiken att se oss spela i en så liten lokal.
Héroes del Silencio från Zaragoza!
Att gå från att vara superstjärnor i Spanien
till att spela på en sjaskig pub i Tyskland eller nån liten bar…
Det var väldigt oplanerat, vi sov på billiga vandrarhem…
Det blev många mil och många skratt.
Vi jobbade bra ihop och hade roligt när vi gjorde musik.
Det var en härlig tid.
Man sitter i turnébussen sex, sju timmar om dagen.
Man är tillsammans jämt. Det är som ett äktenskap på fyra.
Vi var tätt sammansvetsade och hade gemensamma drömmar och mål med bandet.
Vi hade alltid med oss samma gäng ut på turné, samma ljud- och ljustekniker.
De förstod precis hur vi ville framföra vår musik.
Vi hade fått ihop ett bra gäng som framhävde vilka vi var.
Du får sparken.
-Har du sett Martín? -Martín?
Martín var vår turnéchef. Han åkte med oss i bussen
och skötte det praktiska, bokade hotell, såg till att vi gjorde soundcheck…
Han var som en turnépappa.
Låt mig leva mitt liv, Martín.
Låt mig leva mitt liv.
Han hade koll på allt och hade varit turnéchef åt flera spanska stjärnor.
Jag parade ihop honom med Héroes för att jag visste att de skulle klaffa.
Han var som en bror. Han var alltid med och stöttade oss.
Martín var viktig för bandet.
En sån som hjälper en att bibehålla balansen.
Om du hade tagit kurvan bättre…
Det var raksträcka, för fan.
Vi gjorde samma grej året därpå, framför allt i Tyskland.
Vi spelade på festivalen Ich bin ein Ausländer i Berlin.
Det blev en vändpunkt.
ICH BIN EIN AUSLÄNDER, MUSIKFESTIVAL MOT RASISM I BERLIN, 1991
Vi spelade…
Tack!
…och sen när vi skulle in i logen kom vi inte in.
Det var som i Galakväll på operan med bröderna Marx.
Det vällde in människor från alla håll med kontrakt som de ville få påskrivna…
Det blev en vändpunkt. Festivalen var tv-sänd. Hela Tyskland såg den.
Därefter var det…
Héroes del Silencio…
God kväll, Frankfurt.
Héroes del Silencio!
"Entre Dos Tierras" låg först bakom vårt stora genombrott i Spanien,
och sedermera i Europa.
Ett av de mest spännande rockband som spelar i Europa i sommar.
Héroes del Silencio.
Jag minns en konsert i Berlin.
Enrique stod där med bar överkropp
och 3 000 tyskar sjöng "entre los tierras"…
Jag fick gåshud.
De sjöng med: "Entre dos tierras…" De hade ingen aning om vad de sjöng.
Ingen fattade nånting.
Skivbolaget fattade ingenting.
Pito fattade ingenting. De kanske inte ens fattade det själva.
Men det var nånting magiskt som hände.
Min chef sa åt mig att gå och se ett band som spelade i sin hemstad Zaragoza.
Du sjunger på spanska, Enrique.
En uppenbar fråga… Är det viktigt för dig?
Om du sjöng på engelska skulle ni nog nå en större publik.
Det är inget medvetet val. Det faller sig naturligt, för vi är från Spanien.
Jag tycker att det är läge för alla europeiska band som sjunger på sitt språk
att öppna rockmusiken.
Nåt som är spännande när man följer det som sker i musikvärlden
är de grupper och artister som slår hål på ramarna
och lyckas mycket bättre än nån hade väntat sig.
Hur behandlade kritikerna i Spanien er?
Det var som förut. De kallade oss "Hombres G från Moncayo", de svinen.
Vad gör man?
När vi hade avslutat en turné bestämde vi oss för att ta ledigt ett tag.
Ganska kort tid, ska sägas, som när vanligt folk tar semester.
Joaquín, Copi och jag reste till Indien och Nepal.
Vi dök rätt ner i kulturen, böckerna och musiken där.
Man läser böcker om andlighet, om buddhism, hinduism…
Man suger åt sig av atmosfären i Indien och Nepal…
Det var en själslig resa, kan man säga.
Det avspeglades i våra texter och i vår musik.
Det märks tydligt på El Espíritu del Vino,
som är en mycket mer komplex och raffinerad skiva.
När de pratade med oss om att det var dags för en ny skiva
så hade vi ganska lite material.
De kom på annandag jul, tror jag.
Vi hade hyrt ett stort hus åt dem i utkanten av London.
Det där är vårt hus.
De hade varit på turné länge
och jag visste inte om de hade skrivit särskilt mycket.
Och de sa till mig: "Det blir en dubbelplatta."
"Det är inte sant", sa jag. "Är ni säkra på det?"
Det var vårt sätt att ta itu med saker.
"Vi har för få låtar. Vi gör en dubbelskiva."
Phil hade ett oerhört tålamod med oss.
Vi var där över nyår.
Phil tillbringade högtiden med sin familj
medan vi harvade på i studion ensamma för att skriva våra låtar.
"Där har ni studion", sa jag.
Den var i ett separat hus, intill huset där jag bodde.
"I dag är det den 26 december", sa jag. "Vi börjar spela in den 7 januari.
Där har ni studion. Det är fritt fram att repa och komponera,
bara jag slipper se er.
Och höra er."
Först långt senare fick jag veta…
Inte vet jag. De knarkade en massa.
De var där dygnet runt. Jag vet inte vad de hade för sig.
Några låtar blev det inte.
Juan sa: "Jag spelar bäst gitarr klockan tre på morgonen."
Jag sa: "Toppen, men då är inte jag där."
Äppeljuice…
En energirik start på dagen.
Ibland gav de sig ut i London medan vi mixade eller så.
Det hände att de ringde:
"Nu har polisen tagit oss.
Skicka hit nån som kan få ut oss."
Som jag minns det fick jag ge allt jag hade, 24 dygnet runt.
Det går inte nu.
Vi firade nyår i studion med våra instrument.
Vi skrev några låtar.
Vad säger du om ryktet att ni hade hjälp av knark när ni skrev "La Sirena Varada"?
Det är helt sant.
Nu är den på.
-När vi är klara… -Är den på?
Ja.
-Nu? -Nej.
-Va? -Ser du mig?
-Syns han? -Nej.
DE GLÖMDE TA AV LINSSKYDDET
Vad är det, Joaquín?
Jo, det kan ha hänt att vi hade tagit nåt.
LINSSKYDDET ÄR FORTFARANDE PÅ
-Det gick så jävla bra. -Vi börjar om och spelar rätt.
Det här är B-sidan.
Ska vi ta om det?
Det var ju jättebra, trots allt som blev fel.
-Är den på? -Nej.
-Man måste kunna stänga av det här. -Gör inte det.
Berätta.
Det var toppen.
Allt som är fantastiskt en toppenkväll
brukar liksom klinga av och lämna efter sig…
I den kreativa världen är alla nyfikna på
att utforska var deras gränser går.
Så man tänjer på dem så mycket man kan.
Och det gjorde vi.
Det finner jag helt logiskt och rationellt.
Pito spelar på ölunderlägg.
Skulle ni välja den mannen som er manager?
Det är knarkets fel att jag är blåst.
Det är knarkets fel att jag har dåliga relationer till alla jag känner.
Det är mycket som är knarkets fel.
Fler baksmällor innebär värre humör. Man orkar inte med de andra.
Man får sämre tålamod, blir mer stressad.
Man blir mer orolig för att plattan inte ska bli så bra som man vill.
För Héroes del gjorde knarket mer skada än nytta.
-Jag tänker ändra lite här. -Okej.
Vi bytte sound.
Det ställdes allt större krav, vilket ökade på spänningarna.
Det kan hända att vi tog oss vatten över huvudet.
I och med att vi började dra åt olika håll och få större ambitioner med musiken
uppstod våra första konflikter.
Vi hade olika åsikt om vart vi borde vara på väg.
Vi ville inte, eller var oförmögna till,
att förklara för varandra vad vi ville.
Den där skivan är ett resultat av
att vi kastade ur oss alla våra idéer utan att polera dem.
Phil Manzanera gjorde så gott han kunde. Han gjorde ett fantastiskt bra jobb.
Han lyckades få ut en platta ur kaoset.
Två.
Strålande. Vi fortsätter.
FÖRSTA KONSERTEN PÅ EXCESO-TURNÉN SOMMAREN 1993
Héroes del Silencio spelade låtar från nya skivan El Espíritu del Vino.
De fick en guldskiva i Tyskland för albumet Entre Dos Tierras.
Skivbolaget ville göra klart vad som var på gång ute i Europa.
Men folk pratade fortfarande skeptiskt om oss,
som om vi bara låtsades.
Trots sina kontroversiella monarkikritiska uttalanden
tog Héroes del Silencio med sig rockmusiken in i det kungliga slottet.
Ja, det var mycket snack om det där, för…
…spansk press älskar skandaler som småbarn älskar godis.
"Om ni ska vara så rock'n'roll, punkiga och anarkistiska,
varför spottade ni då inte prinsen i ansiktet?"
Det där gör oss så förbannade.
Det fanns fog för att kritisera Héroes del Silencio.
Skit.
Vi hade en aggressiv attityd gentemot pressen.
Tv:n ska ut genom fönstret.
De ansträngde sig inte direkt för att bli omtyckta av pressen.
Det finns fortfarande nån idiot där ute som tycker…
…att vi är omoderna.
Jag gjorde nog misstaget att tro
att när vi var kaxiga mot pressen så hade vi folket i ryggen.
-Jag snackar äkta rock från 70-talet. -Låt mig få tala till punkt.
Han blev känd för att vara odräglig.
Jag försvarade honom:
"Han är lika odräglig nu som när jag lärde känna honom."
Det var alltså inte berömmelsens fel. Det var självsäkerhet.
Det har alltid sagts om oss att vi är dryga och gnälliga.
Det kan nog ha att göra med att vi har haft en ganska tydlig bild av vad vi vill.
Samtidigt var de blyga.
Den rockiga ytan var ett sätt att dölja blygheten.
Tror ni att ert raseri fortfarande säljer?
Jag kan fatta behovet av att göra reklam.
Men själv hade jag helst låtit bli.
Och här borta… Du verkar disträ, unge man.
-Ja? -Vad är Héroes del Silencio rädda för?
Rädda?
Juan och jag gillade det inte, men medierna ville ju åt sångaren.
Enrique hamnade alltid i fokus, mot sin vilja.
Om man är den som får snacka i intervjuerna
så blir man ju mer känd än gitarristen som inte får säga nåt.
Jag lär ingen vad den ska göra. Alla ska göra vad de vill.
-Så är det. -Okej.
Juan är en rockstjärna som gör sin egen grej.
En konstnär som uttrycker sig bättre musikaliskt än verbalt.
Det förekom avundsjuka.
Nån fick mer uppmärksamhet än nån annan…
Juan hade nog behövt få mer uppskattning.
Inte från bandet, det har han alltid fått, men mer uppskattning från andra.
Han har satt sin prägel på bandets sound lika mycket som Enrique, om inte mer.
Jag menar det. Kom nu.
Jag tyckte att låten var punkig.
"Vad håller de på med? Ska de spela punk nu?"
"Vänta tills du hör 'La Herida'", sa de.
"Visst, jag lyssnar." Och så spelade de "La Herida".
"Vilken fin ballad", tänkte jag.
Och så plötsligt i slutet smäller det till och bara lyfter.
Jag tyckte inte riktigt att det passade in, men visst.
Folk blev lite förvirrade av oss.
Det kan jag förstå, för vi började mjukt…
Allt vi har gjort, bra som dåligt, har varit ett steg på vår väg.
Vi diskuterade hur det här kunde framföras live.
Jag tyckte att det vore en bra idé att ta in en gitarrist till på turnén.
Jag träffade Alan Boguslavsky på en fest som Pito hade.
Han kom för att provspela gitarr för Juan.
Efter ganska många järn sa jag: "Den här killen är bäst."
Nej, det där behöver vi inte säga mer om.
Han kom med bara tack vare fyllan. Jag hörde honom aldrig spela.
"Du har klarat det här provet, du har klarat det här…
Nu ska vi se om du kan spela."
Han hade andra influenser med sig, andra sätt att se saker.
Det gjorde att jag fick omedelbar kontakt med honom.
Jag förstod min roll i Héroes del Silencio.
Dessutom har jag alltid föredragit att spela kompgitarr.
Jag förstod också att en roll som jag skulle få i Héroes del Silencio
var att vara nytt blod.
Det var både på gott och ont.
Jag fick vara syndabock för en del saker.
Det var som om de rekryterade honom som självhjälpsåtgärd
snarare än för musiken.
Jag ska presentera vår nya bandmedlem för er.
Från Mexiko, mr Alan Boguslavsky.
Vid den tiden hade jag ingen bostad.
Jag hade en resväska med kläder i skuffen på min bil.
Jag sov hos nån kompis i några dagar, och sen hos en annan kompis…
Tänk dig själv att man sover i sin bil och hos polare,
och så plötsligt är man i Spanien och blir hämtad med privatflygplan till en konsert.
Det är en rejäl förändring.
Det tror jag är nåt som alla rockmusiker vill uppleva.
Man vill turnera, spela runtom i världen.
Och man vill ha uppmärksamheten och berömmelsen också.
Allt det där var nytt för mig. Allt det roliga, alla plötsliga bråk…
Efter tre konserter fick man en dag ledigt, och då skulle man resa.
Sen var det tre, fyra konserter till, och så samma sak igen.
Det här är "El camino del exceso".
MEXIKO, 1993
De kom hit från Spanien förra veckan.
I Europa anses de vara världsledande inom spanskspråkig rock.
Det var mycket svårare i Amerika. Vi hade en viktig turné i Mexiko.
Men det var på små scener, för att få projektet att lyfta.
Bandet stretade på och fick allt större publik.
Mexiko lyckönskar Spanien och er alla.
Vi är mycket glada över att ha den här fantastiska gruppen här.
Direkt från Spanien, Héroes del Silencio!
Vid gränsen i Baja California.
Här har ni beviset.
Ena dagen spelade vi för hundra pers, nästa för hundra tusen.
Plötsligt stod vi på stadion i Madrid och spelade,
sen på ett konserthus i Wien, på en festival i Tyskland,
och sen bar det av till Argentina…
Vi flög och flängde hit och dit på ett kaosartat sätt.
God morgon. Vi befinner oss i Siegen i Tyskland.
Vi fortsätter vår resa över bergen.
Det var riktiga mastodontturnéer. De tog aldrig slut.
De var väldigt långa.
Det tar ut sin rätt på en.
Det blir allt svårare att samexistera.
Vissa karaktärsdrag blev allt tydligare hos oss alla
för varje dag, vecka och kilometer.
När vi kom till ett hotell gick alla åt varsitt håll.
Man började tänka mer på sig själv än på gruppen.
Förstärkarna blev allt större, alla skruvade upp volymen på sitt eget,
och vi blev nog mindre lyhörda för varandra än vi hade varit tidigare.
Vi borde ha tagit en paus i åtminstone ett år.
Jag läste i några recensioner att tyskarna hade tyckt att vi såg trötta ut.
Att det inte var så fräscht längre. Innerst inne visste jag att det var sant.
Vi blev sönderstressade till slut.
Enriques röst blev väldigt…
…ansträngd och plågad.
Plötsligt skulle vi spela i Paris, på Élysée Montmartre, inför två tusen pers.
Under tredje eller fjärde låten sa Enrique: "Jag kan inte sjunga mer."
Han släppte mikrofonen och gick av scenen.
Vi gick ut i logen, och Enrique sa: "Jag kan inte mer."
Det kom som en överraskning.
Man tror ju att ens sångare står pall för allt, att hans röst aldrig sviker.
Och så säger han bara: "Jag kan inte mer."
Så för Héroes del Silencio blev det många timmar av tystnad.
Det var kämpigt.
Det blev många långa resor.
Åtta, nio timmar utan att vi pratade med varandra.
Sånt är farligt.
Héroes del Silencios turnéchef Martín Druille
har avlidit i en bilolycka.
I olyckan blev även gruppens scenansvarige allvarligt skadad,
men hans tillstånd är nu stabilt.
Vad har du för minnen av olycksnatten?
Tja…
Vi var på väg från…
Det var nyårsafton…
Ni var ute på turné, men var väl nästan färdiga?
Vi skulle hem över jul.
Över nyår.
Var du med Martín den kvällen?
Ja, tidigare, men de var ute lite till för att köpa skaldjur till sina familjer.
Han var en sån som lekte med elden. Han körde alltid för fort.
Och nu brände han sig.
Det är förjävligt.
Det var tufft att mista Martín.
Och han var turnéchef, inte högsta hönset, liksom.
Men ibland är de viktigaste människorna inte de som har de tyngsta titlarna.
När vi förlorade Martín förlorade vi en fadersgestalt
som hade bidragit till vår fina gemenskap.
Det var väldigt smärtsamt.
Han stod oss mycket nära, både yrkesmässigt och personligt.
Jag blev förkrossad, för vi hade en så fin relation.
Jag kände att han brydde sig om mig.
Jag minns honom med all tacksamhet och kärlek i världen.
Och det är klart jag blir sorgsen när jag tänker på honom.
Han gjorde ett viktigt avtryck i gruppen.
Vår första konsert i Zaragoza efter Martíns död
blev väldigt känsloladdad och kämpig för oss att genomföra.
Vi vill att den här konserten blir en hyllning…
…till vår turnéchef och nära vän Martín.
I hans minne…
…och för de fina minnen vi har med honom.
Det här gör vi för dig, Martín.
BENASQUE, VINTERN 1994
Vi åkte till Benasque för att vi behövde göra nåt ordentligt
för att stimulera gruppen.
Att repa i Zaragoza skulle inte ha varit bra, för vi var så utbrända.
Att gå ner i källarlokalen igen…
Vi ville komma bort från världen och dess sus.
På sätt och vis försökte vi väl finna oss själva.
Okej, nu går vi upp. Vilken väg?
-Där. -Där.
-Men vi måste gå närmare. Närmare.
Vi gillade tanken på att odla vår vänskap.
Det var mer som det var i början.
Hela gänget tillsammans.
När vi isolerade oss så där gjorde det gruppen mycket lugnare.
Det handlade om gemenskapen igen, men vi var inte i en trång replokal,
utan i en majestätisk natur.
Vi kunde välja att gå ut och vandra eller bara stanna på hotellet.
De som ville utforska bergen gick upp tidigt och gav sig ut.
Vi som inte var lika sugna åt frukost och började repa.
Här ser vi Juan försöka fiska upp…
…en fisk i sjön, ifall vi aldrig skulle komma härifrån.
Som ni ser…
…har molnen hittat oss.
Enrique röker sin sista pipa.
Handgjord pipa.
Vid den här tiden hade vår manager spårat ur lite.
Han kunde dyka upp ganska påtänd.
Han slarvade med jobbet som manager.
Han skötte inte längre gruppens affärer.
Pito knarkade allt mer.
Det gjorde vi väl alla i hela Spanien,
men somliga av oss lyckades hantera livet skapligt ändå.
Med Pito gick det så långt att vi inte kunde ha kvar honom.
Ja, för under den perioden visste jag inte vad det var med mig.
Nu vet jag det, men då visste jag det inte.
Allt övergick mitt förstånd.
Sen åkte vi till ett hus i England.
Vi var arga. Vi var i London och vi var arga,
för när Enrique ringde till Madrid svarade killen inte ens.
Jag minns när vi repade där i huset utanför London.
Jag försökte få tag på Pito i flera dagar, men utan framgång.
Till slut fick jag veta att han var på ett hotell med folk från Suede.
De var helt sänkta av knark.
Eftersom han inte svarade i telefon åkte jag till hotellet.
Jag gick in på hans rum och försökte prata med honom.
Och mitt i allt kaos och de dimhöljda samtalen…
…lyckades jag förklara att han behövde ta ledigt på obestämd tid.
Han behövde bli frisk, och vi behövde spela in en platta och åka på turné.
Jag bad honom ringa när han mådde bättre.
Lustigt nog ringde han två dagar senare och sa att nu mådde han bra.
Det behövde få ett slut. Vi stod utan manager. Så vi bytte riktning.
Vi ville byta producent också.
Bob Ezrin var en imponerande figur som hade producerat Pink Floyd,
Alice Cooper och Aerosmith.
Att åka till Los Angeles och spela in kändes som ett rejält lyft.
Härligt.
Jag tyckte att det var tufft att spela in Avalancha.
Att stå där med Pink Floyds producent innebar en helt ny nivå.
"Hur ska jag bli värdig att arbeta med det här gänget?"
Det blev som en blockering för mig.
Juan började få allvarliga problem med händerna.
I början var det ingen
som tog det på tillräckligt stort allvar.
Jag gjorde inget åt vänsterhanden. Det gjorde ont att spela gitarr.
Det skrämde mig, för gitarrspelet på Avalancha var avancerat.
Jag var orolig för att inte klara av det.
Jag spelade 60 konserter utan att kunna…
Jag satte fingret på ett ställe, men det hamnade inte rätt.
De förstod inte vad det var med mig.
Allt det i kombination med allt supande på fester och så…
I början av den sista Amerikaturnén…
…hade vi några konflikter.
Enrique ville utforska och skapa nya saker.
Han ville ta musiken åt ett annat håll, med andra instrument.
Han ville ändra på Juans sound.
Så…
Där blev det lite bråk.
Varför "Avalancha"? En lavin av vadå?
En lavin av motivation.
Man kommer till en punkt där hela bandet
behöver ta ett snack för att rädda vänskapen och musiken,
som ju var det som förde oss samman. Det är därför vi är här.
Den musikaliska klyftan mellan Enrique och Juan växte allt mer.
En drog ditåt och en drog ditåt.
Och däremellan i korselden stod Joaquín, Pedro och jag.
Pedro blev sjuk och behövde opereras.
Pedro opererade hjärtat och behövde stanna här i Zaragoza.
Vi drog till Mexiko med en annan trummis.
Det var kaotiskt.
Det kom på tal att vi borde lägga av.
När man har problem och nån sätter fingret där det gör ont
och säger: "Här har du problemet."
Då är ens första reaktion att göra motstånd.
Han samlade bandet och sa att han inte gillade vår musik längre.
Att vi hade gjort vårt.
Att han ville inte fortsätta, att han ville lägga av.
Jag återhämtade mig, åkte till Mexiko och sa till Anye Bao:
"Sätt dig på planet hem, för helvete. Det här är min plats."
Han kom, och det första vi sa var att vi tänkte lägga ner bandet.
Jag skrev några förslag på
vad jag tyckte vi kunde göra för att förbättra situationen
och hur vi kunde rädda bandet.
"Ett: Ingen mer rock.
Rolling Stones och AC/DC är helt ute, så det där är vi färdiga med.
Gibson och Marshall tillhör det förflutna. Såna märken kan vi inte använda."
Det var lite vagt. Han kom dragande med sina budord.
"Inget Marshall." Vad betyder det? "Ingen röst."
Jag minns att mitt förslag inte föll i god jord.
Jag sa: "Du håller på att bli galen." Sen gick jag därifrån, till mitt rum.
Den ene lyckades inte säga: "Kan vi pröva det här? Lyssna på det här."
Och den andre tog allt som personangrepp.
"Jag slutar." "Jag med." "Jag också."
Det gick på en kvart.
Sen hade vi alla slutat, förutom Pedro.
Jag hade ju fått ett nytt hjärta. "Kom igen nu, grabbar.
Bli inlagda på sjukhus själva i tre månader, så får ni se hur det känns."
Gick ni ut offentligt med att ni skulle sluta?
Nej.
Vi sa ingenting till nån om det.
Vi kämpade på in i det sista och kände att vi inte behövde bråka mer.
På sätt och vis var ju problemet löst.
"Det här blir våra sista konserter, så de ska bli bra."
LOS ANGELES, HÖSTEN 1996
Sista konserten med Héroes var i Los Angeles.
Bob Ezrin var där.
Han stod där i logen med sina cigarrer och grejer…
"Hur känns det inför konserten, då?"
Jag hade en känsla av att den skulle bli inställd, så jag sa: "Lycka till."
Jag önskade honom lycka till, för jag tänkte: "Det blir ingen konsert."
Jag glömmer aldrig den dagen.
Det var folk där från Japan som ville få dit oss på turné.
Det blev en skitkonsert. Vi spelade i tjugo minuter, en halvtimme.
God kväll!
Konserterna i USA kunde bli våldsamma på den tiden.
Folk kastade upp saker på scen.
Ingen vet hur de hade kommit in, men de kastade mynt på Enrique.
De började kasta saker, så jag gick av scenen.
Juan gav mig en blick:
"Om han går, så går jag med." Och så gick alla av scenen.
I logen väntade japanerna som var där för att se oss spela.
Jag har alltid velat slå igenom i Japan.
Men när de nu hade kommit från Japan för att lansera bandet där,
så splittrades bandet, framför näsan på dem.
Vi sa hej då och åkte hem till Zaragoza för egen maskin.
Så var det med det.
Efter en rekordturné med spanska mått mätt splittras Héroes del Silencio…
Efter 12 år och fler än 1 000 konserter…
Med över sex miljoner sålda skivor i 40 länder…
Bandmedlemmarna inleder nu soloprojekt. Enrique Bunbury…
Det verkade vara en paus i oktober 1996…
Det har gått flera år sen de gick skilda vägar…
Frågan om en eventuell möjlig återförening möts alltjämt av tystnad.
TIO ÅR SENARE
FEBRUARI 2007, ZARAGOZA
Börja när ni vill.
Hej, vi är Héroes del Silencio. Efter att inte ha framträtt ihop på tio år
kan vi med glädje meddela
att vi i år, för att fira 20-årsjubileet av vårt första skivsläpp,
ger oss ut på en jubileumsturné med endast tio konserter.
Ett av Spaniens största och mest omsusade band är tillbaka.
De återförenas för en historisk turné i USA, Latinamerika och Spanien.
Vi pratar om Héroes del Silencio, som nu har återförenats efter 11 år.
Tre, två, ett…
Vid midnatt öppnade på några håll
biljettförsäljningen till Héroes del Silencios konsert.
Det var nödvändigt.
Rent själviskt så behövde vi få komma upp på scen och spela de här låtarna igen,
och stå enade som den grupp vi var i början.
Inför publiken och hela världen
vill vi dela med oss av den goda stämningen som finns mellan oss.
En till?
Ska vi köra?
Nu jävlar!
Nu är det dags.
När man går upp på scen måste man lämna allt annat än musiken bakom sig.
Den enda plats där Héroes har fullständigt samförstånd
är när vi står på scen och spelar.
Bandet var faktiskt väldigt kortlivat.
Vi hade kunnat nå mycket längre, åstadkomma mycket mer.
Tänk om vi fortfarande höll igång och hade släppt 15 album.
Då hade vi skrivit musikhistoria.
Ingen har fyllt tomrummet efter dem,
och på så sätt är och förblir Héroes helt unika.
Under de tio år som de var inaktiva hade de utvecklats mer
än de gjorde tillsammans.
Det är sällsynt i rockvärlden.
Låtarna och musiken överlever allt.
Jag hade länge drömt om en arenakonsert med en gångbro ut, som Rolling Stones.
Alla våra drömmar blev till verklighet.
Sjung med!
Det är känsloladdat när saker tar slut.
Att avsluta nåt bra är bättre än att dra ut på det i evighet.
Tack så mycket!
Farväl!
Tack så mycket!
Farväl! Det var allt.
HÉROES DEL SILENCIOS SISTA KONSERT ÄGDE RUM I VALENCIA DEN 27 OKTOBER 2007
MED FLER ÄN 80 000 I PUBLIKEN
DE HAR INTE SPELAT IHOP SEN DESS
Undertexter: Karl Hårding