Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Héroes!
- Bună seara tuturor! - Salut! Cum ești?
Începem cu prezentările?
Noi vă cunoaștem, dar cei de afară nu vă cunosc.
- Eu sunt Joaquín, chitară bas. - Juan, chitară.
Eu sunt Enrique, voce.
Eu sunt Pedro.
Vrem ca Héroes del Silencio să ajungă la urechile tuturor.
Nu vrem un public exclusiv de adolescente sau oameni de 40 de ani
sau nișat pe subcultură sau avangardism.
Vrem să avem un public cât mai variat.
Nu vrem să ne limităm la o singură categorie.
În ce gen muzical ați zice că vă încadrați?
Încă nu ne-am ales stilul.
E cam devreme, nu?
Când o să avem șase sau șapte LP-uri, o să ne dăm seama cam ce vrem.
Poate nu e clar cine suntem, ce gen de trupă suntem.
Încă nu suntem suficient de conștienți de sine.
Cum s-a format trupa?
E o poveste clasică.
Ne-am cunoscut, am început să lucrăm la demo-uri
și să contactăm case de discuri ca să prindem un contract în Madrid,
pentru că în Zaragoza e cam dificil.
Vă considerați eroi?
Héroes!
Praf, ceață, vânt și soare
Unde este apă, o livadă
În nord, Pirineii
Aici e pământul Aragonului
În nord, Pirineii În sud, munți tăcuți
Sfâșiați de Ebro
Aici e pământul Aragonului
ZARAGOZA, PRIMĂVARA LUI 1984
Praf, ceață, vânt și soare.
Un oraș înconjurat de deșert,
izolat de explozia culturală din metropolele Spaniei.
Nu e tocmai un incubator de vedete.
Dar Zaragoza se schimbă.
Peste 50 de trupe s-au înscris deja
la prima ediție a unui nou eveniment.
În curând va începe Muestra de Pop Rock y Otro Rollos.
Ce fată cuminte
În ultimele zile, peste 25.000 de tineri s-au bucurat
de o nouă mișcare numită „Movida Zaragozana”.
Nu mai pot să-ți dau inima mea
Un catharsis cultural într-un loc ostil muzicii,
unde tinerii visători…
Nu mă mai căuta
Un punct de mare interes au fost standurile
unde se vindeau piese și discuri nelansate.
Casele noi de discuri care fac concurență celor mari…
Sigur că îmi amintesc. În 1984, am cântat la Muestra
cu Proceso Entrópico.
Cenușă moartă pe pielea ta
Solzi de aur noi
Pedeapsă pentru trădare
Au lipit afișe în tot orașul. Am văzut numele, „Zumo de Vidrio”.
De când te-am văzut, mă gândesc la tine
Membrii trupei Héroes cântau în trupe diferite.
Am cântat cu Edición Fría și Tres de Ellos câteva zile.
- Și Pedro cu Los Modos. - Nu.
Eu n-am fost, eram prea mic.
Ioan Paul al II-lea îmi atinge păsărica!
Ioan Paul al II-lea, vreau să fiu prieteni
Vreau să îmi atingi păsărica
Putem construi o scenă muzicală și aici, nu doar în Madrid și Barcelona.
Vom vedea care trupe vor rezista.
Dar există entuziasm, ambiție și diversitate.
Am văzut pentru prima dată
o schimbare răsunătoare în Zaragoza.
Cred că toată lumea simte că Muestra
a fost cât se poate de reușită.
Matías Uribe a scris în ziar că Zumo de Vidrio au fost buni.
CEI MAI BUNI, DUPĂ PĂREREA NOASTRĂ
M-am bucurat să citesc
că am fost buni, când de fapt am fost nasoli.
Am făcut cunoștință cu Juan în Los Navarros, un bar din Zaragoza.
Cineva din bar a zis:
„Juan cântă în trupa Zumbo Vidrio.”
Căutau basist, mi s-a părut tare și am mers la repetițiile lor.
Am apărut acolo cu amplificatorul și basul.
Câteva zile mai târziu,
solistul, vărul lui Juan, nu a venit la repetiții.
În timp ce așteptam,
am început să cânt o piesă de-a lui David Bowie.
L-am ascultat și mi-am dat seama că are o voce bestială.
Mereu în întuneric
Vocea nu are sens
Mi-a fost foarte clar și am zis:
„Trebuie să formăm o trupă adevărată.”
Eram foarte tineri și eram implicați în multe proiecte
pentru că toți credeam că trebuie să facem câte puțin din toate
ca să ne găsim muzicienii și muzica.
Într-o zi, am făcut rost de un casetofon cu radio,
am băgat caseta și am început să cântăm.
PRIMUL DEMO
În ochii lui șterși
I-am dat caseta lui Cachi de la Radio Zaragoza.
I-am zis că suntem o trupă din Zaragoza, s-a uitat la mine și a făcut semnul ăsta.
Adică o să o asculte. Apoi, după două sau trei zile,
ascultam El selector la trei după-masa și l-am auzit zicând…
Încheiem cu o piesă bună de la Héroes del Silencio.
Salutări de la Cachi! Multă iubire, ciao și la revedere!
A fost cea mai fericită zi din viața mea.
Când am mers la radio prima dată,
am folosit numele piesei ca nume de trupă.
Ați zis că „Héroe de Leyenda” e imnul trupei, nu?
Versurile vă descriu pe voi?
Da, inițial piesa s-a numit „Héroes del Silencio”.
De acolo e ideea numelui.
Versurile explică numele nostru.
Tăcerea e totul
Un erou în propria lui nepăsare
Întâmplător am devenit solist. După ce am început să cânt și la voce,
a început să-mi placă să scriu versuri.
Simt pământul de sub picioare
Cineva intră pe fereastră
Uitat…
Am descoperit rolul solistului.
A fost un proces treptat. Inițial, am fost și basist, și solist
și eram cumva legat de standul microfonului.
Până la urmă, am decis
să căutăm un basist ca să am mai multă libertate pe scenă.
Mă mișc prea repede
Repetam în săli alăturate.
Nu mă poți prinde
Ne intersectam la repetiții la barul de pe colț, la o cafea.
Ei deja aveau un repertoriu. Piesele lor sunau mai bine.
Edicio Fría cânta multe piese de la The Cure.
Aveam piese bune, dar eu cântam la voce.
Deci nu sunau extraordinar.
Mă joc cu imaginile
Când cineva plânge, ele cad…
Îți dai seama că ești în stare.
Să înregistrezi un album, să ai concerte din ce în ce mai bune.
Pedro, fratele lui Juan, voia să-și ia diploma de medic
și își dedica timpul studiului, așa că am început să căutăm un toboșar.
Eu auzisem de ei la El selector, emisiunea radio a lui Cachi.
Apoi am aflat că își caută toboșar.
Eram prin zonă, asistam la repetiții.
M-au lăsat mască. Pe atunci cântam cu Lod Modos.
În locul în care ne-am cunoscut…
„Tu ești toboșar! Hai să bați la tobe!”
M-am așezat, am zis: „Doamne ajută!
Maică Sfântă!”
Și am cântat.
Iguana
Aveau speranțe mari.
De fapt, s-au lăsat de școală ca să se dedice muzicii.
Au muncit din greu.
La ora actuală, Salamanca e capitala muzicii pop.
A 26-a ediție a festivalului Radiocadena are loc aici.
Anul ăsta, pentru prima dată, e dedicat muzicii pop.
A avut loc o competiție națională pentru trupele din toată Spania.
Am ajuns și ne-am cazat la hotel. Erau reporteri în zonă.
Înainte să cântăm, i-am zis lui Cachi așa:
„Dă-mi hainele tale! Parcă ești din altă lume.”
Sincer, habar n-am cum arătam în hainele alea.
Deși aerul nu știe ce se întâmplă
Vântul
Te va purta
Nu-ți aud vocea
Mereu e departe
O, nu, e foarte departe
Scena a fost ocupată non-stop, au participat 429 de artiști.
Apoi au venit voturile din toate localitățile.
Am ajuns în semifinală și am ieșit pe locul doi.
Matías a zis că au fost măsluite voturile.
I-a făcut cu ou și oțet în ziarul El Heraldo,
pentru că n-am câștigat.
Am fost furios în draci.
A fost aranjat!
Nu s-au uitat la trupe. Au stat la masă, au mâncat și au băut.
JURNALIST MUZICAL
Au stat într-un restaurant cu balcon
și s-au uitat la scenă de la mare distanță.
Acolo a stat juriul, i-au ignorat complet.
Am luat-o ca pe o înfrângere atunci. Dar am ieșit pe locul doi.
Ne-am descurcat mai bine decât artiștii spanioli la Eurovision.
N-am câștigat, dar ne-am propus să câștigăm data viitoare.
Nu s-a întâmplat, dar intenția contează.
A devenit mai puternici pentru că ne-am dorit mai mult.
Aerul nu știe ce se întâmplă
Vântul
Ați obținut cu greu succesul?
A fost mai greu pentru că sunteți din Aragon?
Da, e mai greu când nu vii dintr-un oraș mare.
Nu ești în vizorul caselor de discuri, iar asta cântărește mult.
Nu prea se caută demo-uri de la trupe din provincie.
Nimeni nu caută trupe noi acolo.
Muzica pop din Spania era destul de banală.
Versurile…
Am contribuit și eu la asta pentru că eram în Olé Olé.
Merg cu viteză
Și nu mă pot opri
Voiam să-mi diversific puțin cariera.
I-am propus o colaborare lui Roberto.
A zis că vrea să producă.
I-am zis că nu mă pricep, dar mi-a spus că are el noroc.
Spune-mi când
„Am văzut o trupă din Zaragoza
care cred că o să-ți placă.”
Mi-au trimis o casetă cu cinci piese
pe care le-am ascultat cu atenție.
Sincer, n-am fost impresionat.
„Sigur au ceva aparte. Nu știu. Hai să mai ascultăm o dată!”
Am ascultat-o din nou pentru că ni s-a spus
că trupa asta e bestială.
Enrique și Juan m-au tot sunat.
M-au chemat la un concert în Zaragoza, la En Bruto.
Am mers în Zaragoza
și atenția ne-a fost captată de oamenii care se îmbulzeau la intrare.
La o trupă din Zaragoza. Am rămas mască.
Faceți liniște
Am auzit o voce
Poate cineva își amintește de mine
Nu pot, lumină tragică
Și mie, și lui Roberto ne-a plăcut. Am mers în culise
ca să vorbim cu ei și să le spunem o minciună gogonată.
Au zis că o să încerce să ne facă rost de un contract
și tot felul de abureli de genul.
Noi deja salivam.
Aveam destulă experiență ca artist
și știam care sunt pașii necesari pentru a face parte din lumea asta.
Iar ei asta își doreau.
Nu pot să-mi amintesc
Sufletele voastre păcătuind
Ne-a luat mult…
Celelalte case de discuri,
nu a mea, nu ne ofereau atenție deloc.
Ei insinuau că stilul ăsta e deja apus.
Techno pop-ul era în vogă atunci.
Au zis că trupele cu chitariști sunt demodate.
PolyGram a zis atunci că sunt prea banali și ciudați.
Warner i-a comparat cu La Unión.
Ne-au ignorat. CBS și casele discuri, chiar și cele mici, ne-au ignorat.
Nimeni nu ne acorda atenție. Nimeni.
Până la urmă, un an mai târziu,
am ajuns la EMI și am vorbit cu președintele casei mele.
I-am zis așa: „Rafa,
ascultă-mă și înregistrează asta!”
„Începe cu un single, ba chiar un maxi single dacă vrei.
Semnăm un contract rezonabil dacă se vând peste 5.000 de exemplare.”
Bugetul era foarte mic, să nu credeți altceva!
Ne lăsau să înregistrăm
una sau două seri după trupa celor de la casa Hispavox.
M-au trimis la studio. Cantores de Híspalis erau acolo.
Oamenii au creat copla de dragul dansului
Când trupa Los Marismeños a terminat de înregistrat…
Trebuia să instalăm echipamentele în grabă,
să înregistrăm repede…
Din fericire,
am avut inspirația să angajez un inginer de sunet britanic,
Steve Taylor, venit din Londra.
Acolo lucra.
Steve a zis din prima:
„Gus, nu-mi place trupa asta.”
La care eu: „Tu fă-ți treaba!”
„Steve, taci și fă-ți treaba!”
Așa e golul insuportabil
Dacă nu ne ieșea…
Dacă nu vindeam cât trebuia, ne trimiteau acasă.
Am plecat într-un turneu lung, în căutarea fanilor.
A început în cluburile din Valencia.
Am colindat toată Spania, am mers la cât mai multe emisiuni radio și TV.
Héroes del Silencio e una dintre cele mai promițătoare trupe.
Au participat la competiții regionale.
Și au reușit să scoată un album.
Am fost la posturi TV.
Nu mereu am strălucit, dar am fost prezenți.
Sunt tineri, cu forțe noi.
Se numesc Héroes del Silencio.
Am cântat peste tot.
Uneori în locuri de rahat, dar am fost prezenți.
…o nouă trupă care cântă pop-rock englezesc.
„Héroe de Leyenda” a răsunat pe fiecare post radio din Spania.
Casa de discuri a lui Gusta a vrut să schimbe coperta albumului.
„E prea sumbră. Trebuie să pară mai atrăgători.”
Asta a îmbunătățit vânzările,
dar criticii…
au devenit sceptici.
Au spus că suntem imitatori, că nu o să rezistăm mai mult de o vară.
Legat de ceea ce s-a întâmplat apoi,
a fost un proces gradual.
Noi reacționam la lucrurile cu care ne confruntam.
Cred că pur și simplu destinul ne-a surâs.
Am vândut peste 5.000.
Am vândut cam 30.000 de exemplare.
Casa de discuri a crezut în noi pentru că am vândut așa de mult.
Cei de la EMI deja mă priveau diferit.
Ba chiar păreau impresionați.
Destul de devreme, Montesano, noi și Cachi, desigur,
am văzut că erau suficient de talentați
pentru a deveni o trupă rock de succes.
Așa că am pariat pe rock and roll.
În ochii lui stinși
Licărește pedeapsa eternă
Eroul legendar
E promis visului unui destin
MADRID, PRIMĂVARA ANULUI 1988
Cum vă simțiți azi?
Perfect.
- Tu? - Minunat.
Tu?
Casa de discuri a zis așa:
„Le dăm un contract adevărat, cheamă-i aici!”
Ne-au întrebat dacă suntem dispuși să ne mutăm în Madrid.
Am refuzat.
Erau atașați profund de Zaragoza și nu voiau să se mute de-acolo.
Nu știu dacă ne-am încăpățânat sau am vrut să ne croim propriul drum.
…Zaragoza.
Următoarea stație: Calatayud.
Noi nu aveam experiență, așa că am angajat un manager.
Așa l-am găsit pe Pito.
- Pito. - Pito.
Mi se spune fie Pito cu planul, fie Pito cu visul.
Mă uit în oglindă și sunt fericit
Mă gândesc numai la mine
Eram în Gijón într-o zi și ascultam „Autosuficiencia”
într-o mașină, pe plajă sau în munți.
Probabil beam cidru și ascultam piesa aia.
Și am zis: „Ce facem aici?”
Încuiat în casa mea
Nu-mi pasă de nimic
Am înființat un birou cu Alaska y los Pegamoides.
Teroare la supermarket
Oroare în magazinul de la colț
Fata mea a dispărut
Datorită lor,
am avut ocazia să iau parte din ceea ce s-a numit apoi,
nu știu de ce, „Movida Madrileña”.
Patru trandafiri în onoarea ta
Pito era cel mai bun atunci.
Agenția lui se numea 10/Diez
și era cea mai importantă agenție de impresariat
pentru trupe pop-rock.
Pito reprezenta Alaska…
Gabinete…
Loquillo…
- Los Coyotes. - Los Golpes Bajos.
Lions in Love.
Toți erau consacrați,
iar asta indica faptul că îi va ajuta la fel și pe ei,
cu casa de discuri și cu presa.
Pito a avut o intuiție bună când a semnat cu Héroes.
Nu știu.
Nu știu de ce sunt căutat sau de ce caut eu anumiți oameni.
Cred că lucrurile se așază de la sine. Habar n-am.
Vreau s-o văd dansând cu morții
Trupul ei bronzat m-a înnebunit
Pito știa cum să abordeze scena subculturală a muzicii rock și pop,
iar lumea îl admira.
Nu știu de ce. Zău.
Poate par prost.
Câteodată mă cred deștept, iar alteori, prost.
„Fuente Esperanza.”
MADRID, IANUARIE 1989
PREZENTARE PENTRU PRESĂ ȘI EMI
Da, obtuz, demodat, abstract.
Prima mea amintire cu Héroes
e sumbră rău.
Într-o după-masă, pe la 14:00,
marțea…
Am luat prânzul cu presa, iar la desert am ținut un concert.
La ora aia, sunetul e cam varză.
Oamenii mâncau creveți și sorbeau șampanie.
Nu e un concert obișnuit, dar aș vrea să vă prezint trupa.
Țin minte că Olvido și Loquillo au venit cu mine,
fără să știe dacă le place trupa.
Nu au fost convinși de trupă, au vrut o nouă audiție.
Dar au văzut potențialul.
M-a sunat Pito și a acceptat să-i ia sub aripa lui.
Care e următorul pas? Să înregistrăm un album.
Am avut aceeași problemă ca la primul maxi single.
Aveam program după Cantores de Híspalis și alții.
„Avem timp în seara asta. Puteți veni?”
„Da, imediat.”
Câteodată îmi amintesc
Doar o conversație
Ai multe emoții când înregistrezi primul tău LP.
Lui Juan îi tremurau mâinile.
„Gustavo, stai puțin!”
Înțeleg de ce Héroes credeau că se puteau descurca mai bine.
Nu eram convinși de primul album.
Era prea fad pentru gusturile mele.
Nu suna ca în concertele live.
Într-o zi, ne-am trezit dis-de-dimineață, am mers la studio
și ne-au arătat setările din seara precedentă.
Niște trompete dintr-o piesă.
Un sintetizator din alamă.
Era de prost gust.
Trupei nu i-a plăcut deloc.
Ne-am simțit jigniți.
Nu-mi amintesc. Trompetele…
Am mers la directorul studioului.
I-am zis că plec în Zaragoza în clipa aia, că am terminat-o cu înregistrările
și că nu mai continui dacă nu dispar trompetele alea.
S-a enervat foarte tare.
Au scos trompetele.
„Să sune a muzică pop!”
Un sunet pop pentru radio.
Eram presat să vând muzică.
Mixajul, care a fost profund criticat,
i-a ajutat pe Héroes să se integreze în scena muzicală națională.
Putem spune că a fost o decizie bună
pentru că așa am ajuns la radio și Spania a auzit de noi.
O trupă care are doar un mini-LP,
dar care a ținut multe concerte bine plătite.
Vă câștigați traiul din asta?
PRIMUL INTERVIU LA NIVEL NAȚIONAL
Cu greu…
Încă nu, pentru că investim în scule pentru turneul din acest an.
Acum că am lansat LP-ul, o să susținem de patru ori mai mult concerte.
- Nu exagerați! - Cu scule bune…
Să nu exagerați! Asta ar însemna 130 de concerte.
Numai două trupe fac asta în Spania acum și e nebunie curată.
Viața voastră e mai importantă decât banii.
O sută treizeci de concerte…
- Héroes del Silencio. - El e ăsta.
Ăsta…
- Ăla. - E bestial.
Cel de aici e ăla.
- Pe ăsta îl cheamă Petro. - Și el cine e?
El e solistul, nu? Tu ești solistul.
Ne dai un autograf?
Erați deja în formula asta când ați devenit trupa anului. Ciudat, nu?
Cântam împreună în Zaragoza, Aragon,
de patru sau cinci ani.
Și asta s-a simțit când am devenit cunoscuți în țară.
În sfârșit am găsit calea
Care îmi călăuzește pașii În seara asta mă așteaptă dragostea
Pe buzele tale
Cu fiecare privire, Doamne
A Media Tarde vi-i prezintă pe Héroes del Silencio!
Deja am aruncat pentru totdeauna
Roadele putrede
Normal că am făcut playback la TV.
Toate emisiunile erau așa.
N-am avut de ales.
Am reușit să-i convingem să nu ne dea tobe galbene
și dansatori în fundal.
Am purtat discuțiile astea de multe ori.
Voiam să fie clar că promovăm rock-ul și obscuritatea.
Sângele de gitan care curge prin mine
Asta e chestia. Susții niște concerte și pac!
Mai devreme sau mai târziu
O să mă pierd în lanțuri
Eram cap de afiș, deveneam faimoși.
Am devenit faimoși repede.
Faima a venit dintr-o dată.
Și casa de discuri a fost surprinsă.
Normal. Casa de discuri a rămas mască, nu pricepeau.
Erau difuzați pe posturile mari de radio, iar asta i-a propulsat.
Atenție! Băieții din Zaragoza ajung pe locul întâi în top.
Ascultăm Héroes del Silencio cu a lor „Flor Venenosa.”
Nu-mi găsesc cuvintele
Sunetul curat al albumului
și concertele live pe care le susțineam
erau două laturi ale trupei care se îmbinau perfect.
Du-mă departe de zgomotele
Pe care le-am auzit ieri
Nimeni nu poate prezice succesul. Nimeni nu are cheia succesului.
Lumea a ascultat, le-a plăcut și a cumpărat albumul.
Și nu s-au oprit din cumpărat.
Telefonul fără fir e un fenomen greu de oprit.
Mereu caut o fântână Ca să iau o gură
Au adus ceva complet diferit pe piață.
În Spania, nu aveai cu cine să îi compari.
În Spania, când cineva face treabă bună, primește toată atenția,
iar atenția atrage și cârcotași.
Au avut un mare dezavantaj. Lumea zicea că Enrique e chipeș.
Parcă nu puteam fi luați în serioși când fanii noștri erau fete de 15 ani.
Așa s-a născut tensiunea.
În Madrid, exista deja o elită de critici.
Dacă nu primeau aprobarea lor
și a lui Diego Manrique…
Dacă ascultă, sper să mă audă clar.
Dacă nu primeai aprobarea lor, nu puteai face nimic…
Ei bine…
…după părerea lor.
Criticii, din cauza naturii meseriei lor,
sunt ca pustnicii în deșert care spun:
„O să ardeți cu toții.”
Criticii au impresia…
că nimeni nu îi ascultă, iar asta nu e departe de adevăr.
Faptul că Héroes del Silencio au fost atenți la critici
a oferit legitimitate meseriei de critic.
Termini de cântat într-un loc, pleci la 600 km distanță
și citești recenzia abia când ajungi
și nu mai ai cum să răspunzi.
Cum le răspunzi?
Prin muzică.
Când asculți Héroes del Silencio pentru prima dată,
tinzi să crezi că sunt produsul unei case de discuri
sau că e o trupă sub papucul industriei muzicale,
din cauza implicării lui Gustavo de la Olé Olé și a altora.
Dacă semnai cu o casă multinațională, erai varză.
Am încasat critici doar pentru asta.
Și pentru imagine.
Copertele primelor albume
lăsau impresia că sunt o trupă de manechine.
Totul părea orchestrat, foarte coordonat.
„Și un solist chipeș pentru adolescente.”
Nici măcar nu i-au ascultat.
Asta e întrebarea.
Pe care parte își face cărarea solistul blond
de la Héroes del Silencio?
Pe unii îi deranja faptul că Enrique era blond.
Ce să mai spun?
Aș fi înțeles dacă avea trei picioare.
Bunbury era un fel de înger cu părul lung.
Carisma și abilitatea lui de a se transforma pe scenă
trezea pasiunea în multe femei.
S-au legat și de atitudinea lui.
„Vrem să flambăm părul blond al solistului de la Héroes.”
Unii au exagerat.
A fost enervant, cred că și acum ne enervează.
Era vorba de viața noastră, fir-ar!
S-au săturat să li se spună că sunt banali și siropoși.
La un moment dat, Enrique a zis că vrea să renunțe.
Eventualitatea unui al doilea album ne speria puțin.
Dar am reușit cu multă muncă.
Am fost foarte pregătiți pentru al doilea album.
Eram încântați de posibilitatea de a-l cunoaște pe Phil Manzanera.
Mereu mi-a plăcut Roxy Music.
Prezența lui la un concert de-al nostru ne-ar fi onorat.
Pito mi-a spus despre Héroes și mi-a propus
să merg să-i văd în Calatayud.
Am mers la concert și mi-am zis: „Sunt rockstaruri.”
PRODUCĂTOR DE MUZICĂ
Erau îmbrăcați în negru. Publicul era îmbrăcat în negru.
M-am uitat la ei, m-am uitat la public
și am văzut că rezonau cu adevărat.
Am văzut potențialul pe loc.
Legile sălbatice
Îmi întunecă evadarea
A venit la concert, am povestit
și am auzit cuvintele magice:
„Vreau ca albumul să sune ca și concertul.”
În seara aia a început Războiul din Golf.
Mi-o amintesc perfect.
De asemenea…
a fost o seară importantă pentru mine, deoarece am fost anunțat
că mama mea se stingea din viață în Londra.
M-au rugat să merg acolo de îndată.
Am mers la aeroportul Brajas, dar era închis
din cauza războiului.
Americanii aveau avioane acolo.
Am ajuns târziu. Murise pe când am ajuns în Londra.
Deci noaptea aia…
a fost importantă.
Din păcate, nu o să uiți niciodată noaptea în care i-ai cunoscut pe Héroes.
Héroes.
Mi-e întipărită în memorie.
Până la urmă, noaptea aia…
Am auzit că noaptea
E magie pură
Ne-am bucurat
că studioul avea o consolă de înregistrare de la Abbey Road.
Existau doar șase în toată lumea.
Fantastic! Dacă cântau deodată, cum se făcea pe vremuri,
puteam capta energia aia în studio.
Au reușit să ne ofere un sunet care ne reprezenta cu adevărat.
Ziua se crapă de dimineață
Și sunt atât de singur
Ne-a capturat esența.
După părerea mea, Phil nu a intervenit mult.
Asta înseamnă să fii un producător bun.
Să nu intervii.
Să lași trupa să se manifeste și să-i șlefuiești sunetul.
Dar să nu produci în locul lor.
Când înregistram,
luau pauze de masă.
Aici, în Anglia, ești norocos dacă reușești să mănânci un sandviș
în 12 ore de înregistrări.
Dar ei zilnic luau pauză la prânz și la cină.
Mi s-a părut că pierdem foarte mult timp,
dar era o ocazie bună de socializare.
Era complet diferit față de ce făceam de obicei.
Și mi-a plăcut.
Totul s-a îmbinat frumos și am creat ceva magic.
Lucrurile merg bine câteodată.
A fost o atmosferă unică, pe care n-am reușit s-o recreăm.
Practic, linia melodia e foarte simplă.
Sună așa.
Apoi…
E simplă, dar dacă adaug un ecou…
Cânt notele așa.
Și las ecoul să răsune.
Legat de partea cu chitara și ecoul.
Chiar m-am întrebat de ce nu mi-a venit mie ideea.
A fost genială!
Compuneam o piesă care ne-a umplut de energie
și a ieșit beton.
Te poți vinde
„Entre Dos Tierras” e primul single al trupei.
Dacă vrei putere
LP-ul Senderos de Traición a vândut 100.000 de exemplare
în prima săptămână de la lansare.
Héroes cu Senderos de Traición a avansat cel mai mult în top.
Cea mai bine vândută trupă de pe scena pop-rock autohtonă.
LP-ul Senderos de Traición a bătut recordurile rock-ului în Spania.
Senderos de Traición e un album de platină
cu vânzări fără precedent.
Lasă-mă
Nu mă învinui pentru căderea ta
Se numesc Héroes del Silencio, dar nu sunt deloc silențioși, nu?
Cea mai tare piesă din 1990, „Entre Dos Tierras.”
Am fost sigur că piesa aia o să le deschidă multe uși.
Ce faci?
Am dormit până la 07:30 și m-am trezit brusc.
Alerg dintr-o parte în alta.
Încă nu mi-am desfăcut bagajul.
Nu e prima dată
Când cochetez cu nebunia
În sfârșit
Știu cum e
Să nu poți să-ți controlezi brațele
Pari rupt.
Nu trăiam ca vedetele.
Locuiam în Zaragoza
și frecventam aceleași baruri ca întotdeauna.
I-am promis mamei că îi cumpăr o blană când devin faimos.
- Și ai reușit? - Sigur că da.
Mi-am cumpărat și o sabie din Toledo pe care am dus-o cu mine în turneu.
Să văd sabia!
Nu știu câte concerte am susținut.
Nu știu, vreo 130.
Când am ajuns la al 80-lea, ne-am gândit să cântăm peste hotare.
Managerului și casei de discuri
li s-a părut o nebunie, dar i-am ignorat.
EUROPA CENTRALĂ, 1991
Din dormitorul ăsta
În spațiu
Aveau o viziune
și o ambiție care mie îmi lipseau, de-aia le sunt recunoscător.
Îmi amintesc primul turneu european.
Am avut concerte în Elveția și în Belgia.
Te urci în dubă, ajungi în Belgia, cânți și apoi te întorci.
Am mers la Cádiz, de ce să nu mergem și la Bruxelles?
Câștigi sau pierzi
Știu că nu mi-a păsat niciodată
Pericolul te vrăjește
Nu destinația
Era un bar mic,
iar în colț era o scenă mică
pe care încăpea un solist cu chitara, dar noi aveam tot echipamentul.
Când ne-au văzut cu toate sculele, au rămas afiș.
Scena era joasă.
Am montat tobele și nu mai aveau spațiu pentru restul sculelor.
Toate concertele au fost beton
pentru că oamenilor le-a plăcut atmosfera intimă de club mic.
Héroes del Silencio din Zaragoza!
Eram faimoși în Spania
și am mers în Germania să cântăm în tot felul de bombe
și baruri mici.
N-am plănuit mult.
Am stat în hosteluri ieftine.
Mulți kilometri și distracție.
Colaboram și ne făcea plăcere să scriem piese împreună.
Au fost vremuri faine.
Mergeam cu duba câte șase sau șapte ore pe zi.
Am stat împreună toată ziua. Era o căsnicie în patru.
Eram foarte apropiați și stăteam toată ziua împreună,
bucuroși și optimiști.
Cum să-l uit
Pe cel care a vrut să mă ajute într-o zi
Dacă nu știu să iert
Durerea pe care ai adus-o
În viața mea
Veneau aceiași oameni în turnee, aceleași ingineri de sunet și de lumini.
Oameni care înțelegeau
cum voiam să ne prezentăm muzica și ce voiam să facem.
Am format o echipă bună care să ne susținea identitatea.
Ești concediat.
- L-ai văzut pe Martín? - Martín?
Martín era managerul de turneu, venea cu noi în dubă,
rezolva chichițele de zi cu zi, se ocupa de cazări
și ne chema la probele de sunet.
Un fel de tătic al turneului.
Martín, lasă-mă să trăiesc!
Cunoștea toate provocările meseriei și era manager de turneu
pentru vedete spaniole.
I-am dat trupa pe mână pentru că știam că se vor potrivi
și pentru că se înțelegeau bine.
Mi-a fost ca un frate. Mereu prezent.
Mereu ne-a susținut.
Martín a fost important pentru trupă, pentru că era genul de om
care te ajuta să-ți menții echilibrul.
Dacă ai fi avut grijă în curbă…
Era drum drept, idiotule.
Am repetat figura în următorul an, în Germania.
Am mers în Berlin, la festivalul I'm a Foreigner,
iar asta a schimbat totul.
FESTIVALUL ÎMPOTRIVA RASISMULUI BERLIN, 1991, I'M A FOREIGNER
Am auzit că noaptea
E magie pură
Și că un goblin te ademenește să visezi
Știu că în ultima vreme
Abia m-am oprit
Simt că bat câmpii
Am cântat…
Mulțumim!
…iar apoi n-am putut intra în cabina noastră.
A fost ca scena cabinei din O noapte la operă cu Frații Marx.
Era plin de oameni. Habar n-am de unde erau.
Toți cereau o semnătură.
Festivalul a avut impact pentru că a fost difuzat
în toată Germania.
Momentul ăla ne-a propulsat.
Héroes del Silencio…
Bună seara, Frankfurt!
TURNEU
Héroes del Silencio!
„Entre Dos Tierras” ne-a adus mult succes în Spania și, mai târziu, în Europa.
Una dintre cele mai mișto trupe rock care va cânta în Europa vara asta.
Héroes del Silencio.
În Berlin, la un concert,
eram cu Enrique, care era la bustul gol,
și 3.000 de nemți strigau: „Entre Los Tierras”.
Mi s-a făcut pielea de găină.
Oamenii strigau „Entre Dos tierras”
fără să știe ce înseamnă.
Nimeni n-a înțeles ce se întâmplă.
Cred că nici casa de discuri n-a înțeles.
Pito n-a înțeles și poate nici ei n-au înțeles.
Dar s-a întâmplat ceva magic.
Șeful m-a invitat la concertul unei trupe
care avea loc în Zaragoza.
Enrique, tu cânți în spaniolă.
O fi retorică întrebarea, dar e importat pentru tine?
Dacă ai cânta în engleză, ai avea un public mai mare.
Da, dar noi nu alegem să cântăm în spaniolă.
Suntem spanioli, ne vine natural.
Trupele care cântă în limba nativă au ocazia perfectă
de a diversifica scena rock.
Pentru împătimiții muzicii, e extraordinar
când când trupele sau artiștii solo sparg tiparul
și depășesc toate așteptările.
Cum vă tratau criticii din Spania?
La fel. Ne vedeau ca pe o trupă pop provincială, dobitocii!
Închipuie-ți! Ce puteam face?
Cel mai scurt adio
La un moment dat, după turneu, am decis să luăm o pauză.
A fost o perioadă scurtă.
A durat cât o vacanță standard a unui om obișnuit.
Am plecat cu Joaquín și Copi în India și Nepal.
Acolo ne-am afundat în cultură, cărți și muzică.
Am citit cărți despre spiritualitate, budism, hinduism.
Am absorbit atmosfera spirituală din India și Nepal.
A fost ca o călătorie inițiatică.
Experiența aia s-a oglindit în versuri și în linia melodică.
E foarte evidentă
în El Espíritu del Vino, un album complex și meticulos.
Nu am avut niciodată
Un guru sau o călăuză
Dar n-am ignorat…
Când ne-au vorbit despre un nou album,
nu prea aveam material nou.
Cred că au ajuns a doua zi după Crăciun.
Am închiriat o casă enormă pentru ei la periferia Londrei.
Aia e casa noastră.
Turneul durase mult
și nu știam dacă au scris vreo piesă nouă.
Au spus că o să fie un album dublu.
La care eu: „Nu se poate! Sunteți siguri?”
Vedeam lucrurile în felul nostru.
„Nu avem suficiente piese? Facem un album dublu.”
În perioada aia, Phil a avut multă răbdare cu noi.
Am petrecut revelionul acolo.
Phil a petrecut sărbătorile cu familia.
Dar noi am continuat să mergem la studio și să compunem.
Am zis așa: „Aici e studioul…”
Era într-o clădire separată de casa mea.
Și am zis: „E 26 decembrie
și începem înregistrările pe 7 ianuarie.
Studioul e acolo. Puteți face repetiții. Dar eu nu vreau să vă văd.
Sau să vă aud.”
După mulți ani, am aflat…
Nu știu. Se drogau mult.
Stăteau acolo zi și noapte. Nu știu ce făceau.
Și nici piese nu scriau.
Juan zicea:
„Cânt mai bine la chitară la trei dimineața.”
I-am răspuns așa: „Foarte tare! Dar eu nu o să fiu de față.”
Niște suc de mere
ca să începem ziua plini de energie.
Uneori plecau în Londra când făceam mixajul.
Din când în când, mă sunau să-mi spună că i-a oprit poliția.
Și că trebuie să le salvez pielea.
Legat de perioada aia, țin minte că eram implicat sută la sută,
24 de ore pe zi.
Nu-mi mai iese acum.
Am petrecut Ajunul Anului Nou în studio, cu instrumentele noastre.
Și am scris niște piese.
E un mit faptul că drogurile te-au ajutat să compui „La Sirena Varada”?
Nu e un mit, e adevărul.
Înregistrează.
- Când putem… - Înregistrează?
Da.
- Acum? - Nu.
- Ce? - Mă vezi?
CAPACUL E PE LENTILĂ
- Îl vezi? - Nu.
Ce e, Joaquín?
E posibil să fi luat ceva în serile alea.
…CAPACUL ÎNCĂ E PE LENTILĂ.
Gingii sângerânde
- Suna bine. - Hai s-o cântăm cum trebuie!
Asta e pe partea B.
Mai repetăm o dată?
A sunat bestial, cu greșeli cu tot.
- Înregistrează? - Nu.
- Sigur o putem opri de undeva. - N-o opri!
- Cum a fost? - A fost minunat.
După o seară minunată,
magia începe să se evapore, să dispară.
În domeniul creativ,
toți sunt curioși de propriile limite.
Și le împingi cât de mult poți.
Asta am făcut și noi.
Mie mi se pare complet logic și rațional.
Pito cântă la suporturile de pahare.
L-ai lăsa să se ocupe de trupa ta?
Drogurile m-au prostit de cap.
Mi-au înrăutățit aproape toate relațiile cu toți cunoscuții mei.
Drogurile sunt de vină pentru multe lucruri.
Mahmurelile te îmbufnau.
Erai mai puțin tolerant cu restul.
Aveai mai puțină răbdare, erai mai stresat.
Și ne temeam că albumul nu o să iasă cum ne dorim.
Pentru Héroes, drogurile au făcut mai mult rău decât bine.
- O să schimb ce e aici. - Bine.
Ne-am schimbat stilul.
Odată cu așteptările,
creștea și tensiunea.
Poate ne întindeam mai mult decât ne era plapuma.
Cochetam cu multe lucruri noi
și ambițiile muzicale creșteau,
iar asta a dat naștere primelor ciondăniri
și ciocniri ideologice în legătură cu direcția pe care o vrem.
Nu voiam sau nu știam cum să cădem de acord
sau să ne facem înțeleși.
Într-un fel, albumul ăla a fost o ciorbă de idei
pe care nu le-am șlefui.
Phil a făcut ce a putut.
Iar ce a reușit…
a fost uimitor.
A scos un album din haos.
Probă.
Genial! Să continuăm!
PRIMUL CONCERT TURNEUL EXCESO, VARA LUI 1993
E bizar Cum dorința îți intră pe sub piele
Ei sunt Héroes del Silencio în concert ieri, la Berlin,
cu albumul El Espíritu del Vino.
Trupa a primit discul de aur
pentru albumul Entre Dos Tierras în Germania.
Casa de discuri a vrut să evidențieze ce se petrecea în Europa.
Dar oamenii încă ne priveau evoluția cu mult scepticism,
ca și cum am inventa noi tot.
În ciuda controversei iscate de comentariile antimonarhiste
ale celor din Héroes,
trupa a dus muzica rock la Palatul Regal Zarzuela.
S-a produs multă controversă
pentru că presa spaniolă se hrănește cu asta.
„Dacă trâmbițezi că ești rocker, punkist și anarhist,
de ce nu l-ai scuipat pe prinț între ochi?”
Chestiile astea ne calcă pe nervi.
Aveai de ce să-i critici pe Héroes del Silencio.
Căcat!
Am avut o atitudine agresivă față de presă.
Aruncă-ți televizorul!
N-au încercat deloc să intre în grațiile presei naționale.
Mereu o să existe un tâmpit care o să spună că suntem demodați.
Poate greșeala mea a fost să cred
că atitudinea noastră grosolană la adresa presei
era susținută și de fani.
E vorba de rock adevărat din '70.
- Lasă-mă să vorbesc! - Bine.
Se știa că e un nesuferit.
Și eu mereu îl apăram, zicând:
„E la fel de nesuferit de când îl știu.” Nu erau aere de vedetă.
Ci avea încredere în sine.
Mereu ni s-a spus că suntem aroganți și capricioși.
Poate din cauza faptului că știam exact ce carieră vrem să avem.
Erau și foarte timizi.
Imaginea de rockeri le ascundea timiditatea.
Furia voastră încă prinde la public?
Înțeleg nevoia de promovare.
Dar aș fi preferat să nu o facem.
Și aici? Tinere, ești cam distrat.
- Da? - Ce frici aveți ca trupă?
Ce frici?
Eu și Juan ne-am opus.
A fost ciudat, presa voia solistul.
Enrique era mereu în centrul atenției, deși nu voia asta.
Dacă tu răspunzi la întrebări,
e normal să devii mai faimos decât chitaristul care stă mut.
Nu dau lecții nimănui. Toți sunt liberi să facă ce vor.
- Atât. - Bine.
Juan e o rockstar care face ce vrea.
E soiul de artist
care se exprimă mai bine prin instrumente decât prin vorbe.
A apărut invidia.
Unii primeau mai multă atenție.
Juan ar fi trebuit să culeagă mai mulți lauri,
nu din partea trupei, aia era la ordinea zilei,
ci din exterior,
pentru că și-a lăsat amprenta muzicală la fel ca Enrique.
Mă coc în tăcere
Și nici măcar nu știm cum ne cheamă
Pe bune. Hai!
Dar simpla ta prezență
Mă neliniștește
Și mă golește
Și cu speranță în suflet
Îți spun adio
Știind…
Eu aș zice că piesa e punk.
Nu înțelegeam ce vor să facă.
Voiau să treacă la punk?
Au zis să ascult „La Herida”.
Am fost de acord și au cântat piesa.
Mereu același spectacol
Cu același spectator
Inițial am crezut că e o baladă.
Apoi finalul m-a lăsat mască.
Efectiv au explodat.
După părerea mea, nu se potrivea. În fine.
Aveam darul de a deruta publicul.
Înțeleg. Am început cu un sunet molatec…
Tot ce am făcut, corect sau greșit, au fost pași în evoluția trupei.
Discutam despre cum putem s-o cântăm live.
Mi s-a părut o idee bună să mai avem un chitarist pentru turneu.
L-am cunoscut pe Alan Boguslavsky la un chef găzduit de Pito.
A venit să dea o probă cu Juan.
Am băut multe shoturi
și am concluzionat că el e cel mai bun.
CHITARIST
Nu. Mai bine încheiem subiectul.
L-am primit pentru că băuse cu noi, nu pentru talent.
Nu l-am auzit cântând.
Au zis așa: „Ai trecut testele asta, acum hai să vedem cum cânți la chitară!”
A adus cu el multe influențe, o viziune nouă,
și ne-am conectat instant cu el.
Mi-am înțeles perfect rolul în trupă.
Eu oricum preferam chitara ritmică.
De asemenea, mi-am dat seama că o să am mai am un rol,
acela de a schimba perspectiva.
În ce situații? Și în cele bune, și în cele rele.
Adică absorbeam anumite tensiuni din grup.
Parcă l-au recrutat pentru dezvoltarea emoțională a trupei,
nu pentru muzică.
Vreau să vi-l prezint pe cel mai nou membru al trupei.
Din Mexic,
domnul Alan Boguslavsky!
Erau perioade în care nu aveam domiciliu.
Aveam o valiză cu haine în portbagajul mașinii.
Dormeam la un prieten câteva zile,
apoi mergeam la altul și tot așa.
Eu locuiam în mașină și pe la prieteni,
apoi m-am trezit în Spania
unde ajunsesem cu un avion privat și urma să țin un concert.
O schimbare radicală.
Cred că orice muzician
care iubește muzica rock vrea să treacă prin asta.
Toți vor turnee și concerte prin toată lumea.
Vor atenție și, într-un fel, chiar și faimă.
LIVE LA FESTIVALUL ROCK AM RING, 1993
Bătrânețea celor cu sânge nobil
Totul era nou pentru mine. Distracția, conflictele imprevizibile.
După trei concerte, aveam o zi liberă în care călătoream.
Apoi iar cântam trei sau patru zile la rând și tot așa.
Asta e „El Camino del exceso”.
MEXIC, 1993
Un uragan de cuvinte în fiecare tavernă
Cor de zi cu zi, cântă-mi planul tău
Sângele țâșnește Ultimul pahar naște nebunie
Dacă paradisul nu există
Unde explodezi?
O trupă mișto care a venit din Spania.
În Europa, sunt considerați liderii rockului hispanic.
A fost mai greu în America.
Am fost într-un turneu important în Mexic.
Am cântat pe scene mici și am încercat să ne lansăm acolo.
Cât timp ai bani
Și ești hotărât
Cărămidă cu cărămidă…
Trupa trăgea din greu și atrăgea publicul.
Felicitări din Mexic vouă și Spaniei!
Ne bucurăm să avem această trupă alături de noi.
Direct din Spania, Héroes del Silencio!
Granița cu Baja California!
Dovada că am fost aici.
În turneul ăsta am cântat și pentru 100 de oameni,
și pentru 100.000.
Apoi am cântat în Sala Sporturilor din Madrid.
Apoi am cântat într-o sală de concert din Viena.
Apoi la un festival din Germania.
Apoi am cântat în Argentina.
Mereu pe avion, mereu în turneu, mereu haos și dezorganizare.
Încă nu cred într-un viitor mai bun
Bună dimineața! Suntem în Siegen, Germania.
Ne continuăm călătoria prin munți.
Declinul e interzis în mintea ta
Pentru o clipă, uiți că ești în cădere
Templul Soarelui a explodat
Nu voi ști niciodată
Dacă mântuirea e în cruce
Turneele noastre au fost monumentale. Au dăinuit pentru totdeauna.
Au fost lungi în draci.
Au lăsat urme adânci în noi.
Traiul în comun a fost greu de dus.
Anumite trăsături ale noastre se manifestau tot mai mult
pe măsură ce treceau zilele, săptămânile și kilometrii.
La hotel toți ne vedeam de treabă.
Am devenit mai individualiști.
Ne luam amplificatoare mari.
Fiecare membru își mărea volumul
și ne ascultam unii pe alții mai puțin decât înainte.
Salvarea
Ar fi trebuit să luăm o pauză de un an.
Dumnezeu!
Unii critici ziceau că nemții credeau că părem obosiți
și că ne-am pierdut energia.
În sinea mea, știam că e adevărat.
Stresul ne-a doborât până la urmă.
Vocea lui Enrique…
era forțată și foarte obosită.
Urma să cântăm la Paris, la Élysée Montmartre.
Sala plină, 2.000 de oameni.
La a treia sau a patra piesă, Enrique a zis că nu mai poate.
A pus microfonul jos și a plecat de pe scenă.
Am mers în cabină și a zis că nu mai poate continua.
Ne-a surprins pe toți pentru că aveam impresia
că e nemuritor și că vocea lui nu cedează niciodată.
Și, dintr-o dată, a spus că nu mai poate.
Așa că Héroes del Silencio s-a transformat în multe ore de liniște.
A fost dificil.
Au urmat drumuri lungi,
de opt sau nouă ore, fără să vorbim deloc.
Periculos.
Managerul de turneu al trupei, Martín Druille,
a murit într-un accident rutier.
În același accident, managerul scenei a fost grav rănit,
dar starea lui e stabilă acum.
Mai ții minte noaptea accidentului?
Ei bine…
Ne întorceam…
Era Ajunul Anului Nou…
Atunci ați terminat turneul, nu?
Mergeam acasă de Crăciun.
Adică de Anul Nou.
Ai fost cu Martín în noaptea aia?
Am fost împreună.
Au stat mai mult pentru că au mers să cumpere fructe de mare pentru familii.
S-a jucat cu focul, era vitezoman.
Și s-a ars.
E aiurea.
A fost o pierdere cruntă.
El era managerul de turneu.
Nu avea un rol principal.
Dar, câteodată, cei mai importanți oameni
nu sunt cei care au cel mai important titlu.
Când s-a stins Martín,
trupa a rămas fără o figură paternă
care contribuia la echilibrul dintre noi.
A fost o pierdere cruntă pentru că eram apropiați,
atât profesional, cât și personal.
Am suferit pentru că eu și Martín aveam o conexiune.
Mă trata părintește.
Amintirea lui…
e învăluită de recunoștință și iubire.
Iar când mă gândesc la el, mă umplu de tristețe.
Și-a lăsat amprenta în viața trupei.
Primul concert din Zaragoza după moartea lui
a fost împânzit de emoții
și ne-a fost greu să-l ducem la capăt.
Vrem ca acest concert să fie un tribut
pentru Martín, managerul nostru de turneu și prietenul nostru drag.
În amintirea lui
și pentru amintirile plăcute pe care le avem cu el.
Asta e pentru tine, Martín.
Héroes!
HOSPITAL DE BENASQUE, IARNA LUI 1994
Am mers la Benasque pentru că aveam nevoie de forțe noi
care să încurajeze trupa.
Ar fi fost nasol să rămânem în Zaragoza
pentru că eram deja epuizați.
Iar subsolul ăla nu ne-ar fi priit.
Am vrut să scăpăm de lume și de zgomot.
Cred că încercam să ne regăsim.
Hai să urcăm! Pe unde?
- Pe acolo! - Pe acolo!
- Trebuie să ne apropiem. - Da.
Ne plăcea ideea de a ne apropia unii de alții.
A fost ca la începuturi, nu?
Noi, împreună. Înțelegi?
Izolarea de lume ne-a indus o stare de calm.
Ideea era să fim împreună.
Nu într-o sală mică de repetiții,
ci într-un loc superb,
în care ne simțeam liberi să facem ce vrem.
Cei cărora le plăcea muntele mergeau să-l exploreze,
iar restul ne delectam cu mâncare sau cântam.
Ăla e Juan încercând să prindă…
un pește din lac, pentru că e posibil să nu mai plecăm de aici.
După cum vedeți…
ne-au găsit norii.
Enrique fumează ultima pipă.
Pipă improvizată.
În perioada aia, managerul nostru era cam aerian.
Câteodată venea varză la repetiții.
Își cam neglija responsabilitățile
și nu era atent la nevoile trupei.
Pito se droga din ce în ce mai mult
exact ca…
restul Spaniei, am putea spune.
Unii dintre noi încă eram funcționali,
dar Pito era în stadiul în care nu mai putea munci.
Da, la vremea aia, nu înțelegeam ce mi se întâmplă.
Acum știu ce mi se întâmpla. Atunci nu știam.
Eram copleșit de toate.
De acolo, ne-am mutat într-o casă din Anglia.
Eram furioși.
Eram furioși în Londra
pentru că Enrique îl suna și el nu îi răspundea.
Țin minte că țineam repetițiile în căsuța din suburbia londoneză
și nu reușeam să dăm de Pito zile în șir.
Până la urmă, am aflat că era într-un hotel
cu cei de la Suede,
toți drogați în ultimul hal.
Nu a răspuns la telefon,
așa că am mers acolo și am intrat în camera lui.
Am încercat să vorbesc cu el
și cumva, în tot haosul și în toată conversația împleticită…
l-am făcut să priceapă
că trebuie să ia o pauză
ca să își revină și că, între timp, noi avem pe cap un album și un turneu.
Și că vrem să ne sune când își revine.
Partea amuzantă e că m-a sunat după zile
și mi-a zis că e bine.
Trebuia să-i punem capăt.
Am rămas fără manager, așa că am schimbat direcția.
Am vrut să schimbăm și producătorul.
Bob Ezrin e un nume răsunător pentru că a lucrat cu Pink Floyd,
Alice Cooper, Aerosmith.
Am mers la studio în LA…
Am simțit că suntem la alt nivel.
Foarte tare!
Am început fără motiv
Și vom termina când…
Mi-a fost greu să înregistrez Avalancha.
Eram în prezența producătorului de la Pink Floyd,
iar ăsta mă punea pe un piedestal
și voiam să fac tot posibilul ca să arăt că merit acel loc.
Presiunea a fost paralizantă.
A început să aibă probleme grave cu mâinile.
Nimeni n-a luat problema lui în serios, așa cum ar fi trebuit.
Am ignorat problemele de la mâna stângă, iar cântatul la chitară a devenit dureros.
Mi-a fost teamă pentru că Avalancha e un album greu, tehnic vorbind.
Mă temeam că nu o să mă descurc.
Am cântat în 60 de concerte fără să pot…
Îmi puneam degetul într-un loc și aluneca în altul.
Nu au înțeles ce mi se întâmpla.
Și în aceeași perioadă consumam mult alcool pe la petreceri și în rest…
Cred că la începutul ultimului turneu american
au avut loc niște certuri.
Enrique voia să inoveze și să încerce lucruri noi.
Voia o nouă direcție muzicală și să integreze instrumente noi.
Voia să schimbe sunetul lui Juan. Și, evident…
Au avut loc discuții în contradictoriu.
De ce Avalancha? O avalanșă de ce anume?
O avalanșă de motivație.
La un moment dat,
toți membrii trupei trebuie se așeze și să stea de vorbă
ca să-și reînvie prietenia și muzica,
adică lucrurile care i-au unit.
De-aia suntem aici.
Din punct de vedere muzical,
Enrique și Juan s-au îndepărtat tot mai mult.
Unul a mers într-o direcție, iar celălalt, în alta.
Și la mijloc eram eu, Joaquín și Pedro.
La un moment dat, Pedro s-a îmbolnăvit și a trebuit să se opereze.
S-a operat la inimă și a rămas în Zaragoza.
Noi am mers în Mexic cu alt toboșar.
A fost haos.
Apoi am reușit să stăm de vorbă și am realizat că trebuie să ne oprim.
Cu brațele febrile
Îmi acopăr fruntea
M-am gândit bine Și voi dezlănțui
Șarpele vanității
Când ai o problemă,
dacă cineva ți-o arată cu degetul
și spune că aia e problema,
prima reacție e să o negi.
Ne-a adus pe toți la un loc, ne-a spus că nu-i place muzica noastră
și că trupa e terminată.
Nu mai voia să continue și totul se terminase.
Mi-am revenit, am mers în Mexic și i-am spus lui Anye Bao:
„Urcă în avion și pleacă de aici! Fir-ar să fie! Eu sunt toboșarul!”
A ajuns acolo și prima veste a fost că dizolvăm trupa.
Paradisul se transformă în iad
Apoi se plânge
Dar nimeni nu mișcă un deget
Cine îl va salva?
Am scris niște propuneri
despre cum putem îmbunătăți situația
și cum putem salva trupa.
„Unu.
Nu mai cântăm rock and roll.
Rolling Stones și AC/DC sunt demodați,
așa că gata!
Gibson și Marshall sunt de domeniul trecutului.
Deci nu mai sunt relevante.”
Parcă ne-a dat Decalogul, așa a sunat.
„Gata cu Marshall.” Cum adică? „Fără solist.”
Țin minte că propunerea n-a avut succes.
Le-am zis că o luăm razna.
M-am ridicat și am plecat în camera mea.
Unul nu a știut cum să pună problema
sau să ofere soluții…
iar celălalt s-a simțit atacat.
Cred că ne-am luat toți și am plecat.
În 15 minute, toți am părăsit trupa în afară de Pedro.
Mi-au dat o inimă nouă.
Le-am zis așa: „Fiți serioși!
Stați voi trei luni în spital
ca să vedeți cum e, fir-ar să fie!”
Ați anunțat publicul că s-a dizolvat trupa?
Nu.
N-am spus nimănui în tot acel timp.
Dar ne-am respectat angajamentele și nu mai aveam motiv de ceartă.
Într-un fel, problema era rezolvată.
„Sunt ultimele concerte. Hai să ne străduim!”
Paradisul se transformă în iad
TOAMNA LUI 1996
Ultimul concert al trupei a fost în Los Angeles.
Bob Ezrin a venit la show.
Era în culise, fumând trabucuri ca de obicei,
și a zis: „Cum o să fie concertul?”
Aveam impresia că o să se anuleze
și atunci i-am zis: „Baftă!”
Asta i-am zis eu lui. Știam că nu o să stea la concert.
În ziua aia, nu o să uit niciodată,
niște oameni din Japonia voiau să facem un turneu acolo.
A fost un concert jalnic. A durat 20 de minute sau o juma de oră.
O seară frumoasă!
Pe vremea aia,
concertele din SUA erau cam violente.
Oamenii aruncau obiecte pe scenă.
Erau oameni în public care cine știe cum ajunseseră acolo
și care aruncau cu monede în Enrique.
Au început să arunce obiecte pe scenă și am plecat.
Din privirea lui Juan am înțeles
că o să-i calce pe urme și așa au plecat toți.
Japonezii erau în cabina noastră.
Veniseră la concert.
Mereu spun că mi-ar fi plăcut să cuceresc Japonia.
Fix când ne-au căutat japonezii
ca să ne lansăm la ei, am dizolvat trupa.
În fața lor.
Ne-am luat rămas bun și am plecat în Zaragoza.
Acolo s-a terminat totul.
După cel mai ambițios turneu al unei trupe rock spaniole,
Héroes se despart…
După 12 ani și peste 1.000 de concerte…
Șase milioane de albume în 40 de țări…
Héroes del Silencio lucrează la proiecte solo.
Enrique Bunbury…
Așa-zisa pauză din octombrie 1996…
Deși au trecut ani buni de când s-au despărțit…
Când au fost întrebați de o posibilă reuniune,
membrii trupei nu au vrut să rupă tăcerea…
ZECE ANI MAI TÂRZIU
FEBRUARIE 2007, ZARAGOZA
Când sunteți gata.
Suntem Héroes del Silencio. După zece ani de pauză.
vă anunțăm cu bucurie
că vom marca 20 de ani de la primele înregistrări în studio
cu un turneu aniversar de zece concerte.
Reîntoarcerea răsunătoare a unei trupe importante și controversate.
Se reunesc pentru un turneu istoric în SUA, America Latină și Spania.
Vorbim despre Héroes del Silencio. Se reîntorc pe scenă după 11 ani.
Doi, unu…
La miezul nopții, unele magazine
și-au deschis ușile și au vândut bilete la concertele celor de la Héroes.
Aveam nevoie de asta.
Poate sună egoist,
dar aveam nevoie să revenim pe scenă și să cântăm piesele astea.
Și să fim împreună ca la început.
În fața publicului și a lumii,
ne manifestăm simpatia pe care o avem unii față de alții.
Héroes!
Încă una?
Héroes!
Sunteți gata?
Héroes!
Mama lor!
E timpul!
Da, e timpul.
Cuvintele ca niște viespi
Străzile, dune de nisip
Cât timp aștept să vii
Îți port atingerea până în pământ
Și o coroană
Cu pletele tale încâlcite
Caut un curcubeu infinit
Când urci pe scenă,
trebuie să iei doar muzica cu tine.
Singurul loc unde Héroes s-au înțeles pe deplin
este scena, în timp ce cântam.
Trupa a avut o viață scurtă.
Ar fi putut ajunge departe și ar fi putut face mai multe.
Mi-ar fi plăcut să rezistăm și să lansăm 15 albume.
Atunci am fi scris istorie cu adevărat.
Catedrala e trupul tău
Nu i-a înlocuit nimeni și, tocmai din acest motiv,
Héroes sunt considerați o mare anomalie muzicală.
În cei zece ani de stat pe tușă, au evoluat mai mult pe cont propriu
decât evoluaseră împreună.
În lumea rockului, e neobișnuit.
Piesele și muzica vor dăinui mereu.
Nu pot să deosebesc Sărutările de rădăcini
Mi-am dorit mult să cânt într-un stadion și să-mi fac intrarea
ca Rolling Stones.
Ni s-au împlinit toate visurile. Da.
Acum ești pe lista mea
De promisiuni uitate
Cu toții!
Orice sfârșit e emoționant.
Mai bine închei cu brio decât s-o tărăgănezi degeaba.
Mulțumim din suflet!
Adio!
Scânteia desăvârșită
Mulțumim din suflet!
Scânteia desăvârșită
Adio! Asta a fost tot!
Ultimul concert Héroes del Silencio a avut loc în Valencia, în 2007.
Au participat peste 80.000 de oameni.
Nu au mai cântat împreună de atunci.
Héroes!
Nu trebuie să mă impresionezi
Sau să te lași purtat de val cu mine
Eu cobor aici
Pe malul prezentului
Unde omul se sufocă
Își scrie testamentul cu cerneală neagră
E o tortură să fiu cu tine
Ești alchimia otrăvii mele
Înfrângerea nu e o opțiune
Și nu există scuze
Veșnicia
Durează prea mult
Veșnicia
Nimic nu ține o veșnicie
Veșnicia
Nimic nu ține o veșnicie
Influența furiei
Și pornirile limbii
Nu pot să aștept toată viața
Încă mai sunt cutii Pline cu surprize
Înfrângerea nu e o opțiune
Și nu există scuze
Veșnicia
Durează prea mult
O să vin cu un gust amar în gură
Și inima frântă
Veșnicia
Nimic nu ține o veșnicie
Veșnicia
Nimic nu ține o veșnicie
Veșnicia
Nimic nu ține o veșnicie
Nu
Subtitrarea: Cătălina Vod