Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Héroes!
-God kveld, alle sammen. -Hei. Hva skjer?
En introduksjon først?
Vi kjenner dere, men de kjenner dere ikke der ute.
-Joaquín. Bassist. -Juan. Jeg spiller gitar.
-Enrique. Jeg synger. -Og jeg heter Pedro.
Vi vil at alle skal kunne være fans av Héroes de Silencio.
Vi vil ikke appellere bare til tenåringsjenter, førtiåringer,
undergrunnskultur, avantgarde eller andre.
Vi vil nå alle deler av lytterskaren.
Vi vil nødig sette oss selv i én bås.
Hvilken sjanger beskriver best musikken deres?
Vi har ikke bestemt oss for noen stil ennå.
Det er vel uansett litt tidlig?
Når vi har gitt ut seks eller sju LP-er, vet vi mer eller mindre hva vi vil.
Det er kanskje ikke tydelig hvem vi er ennå. Hva slags band.
Vi har ikke bygd opp tilstrekkelig med selvbevissthet ennå.
-Hvordan ble Héroes del Silencio dannet? -Som de fleste band.
Vi fant sammen, begynte å jobbe med demoer
og sendte videoer til plateselskapene, med håp om en kontrakt i Madrid,
siden det er litt vanskelig i Zaragoza.
Ser dere på dere selv som helter?
Héroes!
Støv, tåke, vind og sol
Og der det er vann ligger frukthagen
I nord ligger Pyreneene
Her har du Aragon
I nord Pyreneene I sør de sovende fjellene
Ebro renner midt i
Her har du Aragon
ZARAGOZA, VÅREN 1984
Støv, tåke, vind og sol.
En by omgitt av ørken, atskilt fra den kulturelle oppsvingen i Spanias storbyer.
Ikke det enkleste stedet å slå gjennom som rockestjerne.
Men noe er i ferd med å endre seg. Mer enn 50 band fra Aragon har meldt seg på
et helt unikt arrangement i byen.
Zaragozas første utstilling for pop, rock og andre ting er i gang.
Den høflige jenta
På tre dager har over 25 000 unge kost seg med
det som kalles "Zaragoza Movida".
Jeg kan ikke gi deg hjertet mitt lenger…
En kulturell renselse i et ugjestmildt område for rock,
der unge drømmere ser…
Vi er ikke kompatible lenger
Et av høydepunktene på utstillingen var
bodene som selger bootleg og uavhengige utgivelser.
Unge selskaper som utfordrer multinasjonal platebransje…
Selvsagt husker jeg det. I 1984 opptrådte jeg på utstillingen
med Proceso Entrópico.
Død aske på huden din
Nye skjell av gull
Straff for å ære illojal…
De satte opp plakater over hele byen. Vi så Zumo de Vidrio.
Etter at jeg traff deg Kan jeg ikke tenke…
Medlemmene av Héroes spilte i forskjellige band.
I noen dager spilte jeg med Edición Fría og Tres de Ellos.
-Pedro spilte med Los Modos. -Nei.
Jeg dro ikke dit. Jeg var veldig ung.
Johannes Paul den 2. tar på fitta mi!
Johannes Paul den 2. Jeg vil være din venn
Jeg vil at du skal ta på fitta mi!
Dette kan bidra til å etablere et viktig miljø i Zaragoza.
Noe mer enn Madrid og Barcelona. Tiden vil vise hvem som overlever.
Det viktigste er entusiasmen og ambisjonen.
Det var første gang vi så noe stort skje i Zaragoza.
Alle føler nok at denne utstillingen ikke kunne vært bedre.
Matías Uribe skrev i avisen at Zumo de Vidrio var gode.
ETTER VÅR MENING DE BESTE PÅ UTSTILLINGEN
Det var fantastisk å lese at vi var gode, når vi faktisk var ræva.
Jeg ble først presentert for Juan
på en bar i Zaragoza som het Los Navarros.
Det var noen der som sa:
"Juan spiller i et band som heter Zumo de Vidrio."
De lette etter en bassist, og jeg sa jeg skulle dra på neste øvelse.
Så jeg kom dit med forsterkeren og bassen min.
Noen dager senere
dukket ikke vokalisten, Juans fetter, opp på øvelsen.
Og… mens vi satt og ventet,
så begynte jeg å spille en sang av David Bowie.
Jeg satt og så på, og sa: "Denne fyren kan synge."
Sånn er det alltid i mørket
Stemmen gir ingen mening…
Det sto helt klart for meg. Jeg sa:
"Vi må starte et skikkelig band."
Vi var unge og hadde mange prosjekter på gang,
siden vi alle trodde at vi måtte gjøre litt av alt
for å finne både musikerne og musikken.
En dag fikk vi en kassettspiller, en som også hadde radio.
Vi satte inn en kassett, og med en gang…
FØRSTE DEMO, 1984
I hans falmede blikk
Vi tok med oss kassetten til Cachi hos Radio Zaragoza.
"Vi er et band fra Zaragoza." Han så på meg og bare…
Som i: "Jeg skal høre på den."
Men dagen etter, eller etter der igjen, så skrudde jeg på
El Selector klokka 15, og da sa fyren…
Vi avslutter programmet med en fin låt av Héroes del Silencio.
Cachi tar farvel for i dag. Glad i dere. Ha det.
Det var mitt livs lykkeligste dag.
Da vi måtte snakke på radio for første gang,
bestemte vi oss for å navngi oss selv etter låten.
Dere sier at "Héroes de Leyenda" på et vis er bandets kampsang?
Sier det noe om hvem dere egentlig er?
Ja. "Héroe de Leyenda" ble først kalt "Héroes del Silencio."
Der fikk vi navnet fra.
Teksten handler om hva navnet egentlig betyr.
Stillheten betyr alt
En helt går i glemselen…
Sangen kom litt tilfeldig til meg. Med muligheten for å være sanger og bassist
begynte jeg å like å skrive sangtekstene.
Jeg kjenner jorda under fortauet
Noen kommer gjennom vinduet
Glemt…
Jeg oppdaget frontfigurrollen.
Men det gikk gradvis, for først var jeg bare bassist og sanger,
og da var jeg bundet til mikrofonstativet.
Etter hvert bestemte vi oss for
å se etter en bassist, sånn at jeg kunne være friere på scenen.
Og det går altfor fort
Vi øvde vegg i vegg.
Du kan ikke ta meg…
Vi støtte på hverandre på øvelse, eller på baren på hjørnet, der vi drakk kaffe.
De hadde allerede et repertoar. Sangene hørtes bedre ut enn det vi…
Edición Fría spilte mange Cure-coverlåter.
Vi hadde noen gode låter, men jeg var sangeren.
Så det var ikke banebrytende.
Leker med bilder
Når noen gråter, faller de…
Du innser at du får det til.
Du spiller inn plate og spiller på større konserter enn før.
Pedro, Juans bror, konsentrerte seg om medisinutdanningen,
og han ville vie tiden til den, så vi måtte finne en trommis.
Jeg hørte først på dem på Cachis berømte radioprogram, El selector.
Ikke lenge etter lette de etter en trommis.
Jeg var der, så på at de øvde.
Forbløffende. Jeg spilte med Los Modos på den tida.
Til samme sted som jeg møtte deg…
"Du er jo trommis. Kom og spill."
Jeg satte meg ned. Jeg sa: "Å, herregud."
"Herre Gud, min store skaper."
Og så spilte jeg.
Iguanen
De hadde store forhåpninger. De slutta faktisk å studere
for å vie livet til musikken. De jobbet knallhardt.
Akkurat nå er Salamanca pophovedstaden.
Nå går den 26. Radiocadena-festivalen av stabelen her.
For første gang er den viet popmusikk.
En landsomfattende konkurranse for band fra hele Spania ble avholdt.
Vi kom dit og ble innlosjert på hotell. Det var reportere der.
Da vi skulle til å spille, sa jeg til Cachi:
"Gi meg klærne dine, mann. Du ser ut som en raring."
Jeg gikk ut og må ha sett ut som… Jeg aner ikke.
Selv om lufta Ikke vet hva som foregår
Så vil vinden
Føre deg med seg
Jeg hører ikke stemmen din
Den er alltid for langt unna
Den er så langt unna
Det har vært en tettpakket festival med 429 deltakere.
Så kom det stemmer fra alle byene.
Vi kom til semifinalen, og kom på andreplass.
Ifølge Matías var konkurransen rigget slik at andre skulle vinne.
Matías skrev artikler i Él Heraldo med krass kritikk fordi vi ikke vant.
Jeg var så forbanna.
Alt var rigget!
De så ikke på bandene. De satt ved et bord og spiste og drakk.
MUSIKKJOURNALIST
De satt på en restaurant med balkong
og så mot scenen, på lang avstand.
Det var der dommerne satt, de overså dem fullstendig.
Da så vi på det som et nederlag. Men vi kom på andreplass.
Bedre enn de fleste spanske artister gjør det i Eurovision Song Contest.
Vi vant ikke, men vi dro hjem og sa: "Vi vinner neste gang."
Det skjedde ikke, men intensjonen… den var der.
Vi ble sterkere fordi vi ville ha mer.
Selv om lufta Ikke vet hva som foregår
Så vil vinden…
Var det vanskelig å komme helt hit? For et band som dere? Dere er fra Aragon?
Ja, det er vanskelig, siden vi ikke kommer fra noen storby.
Det har litt å si, siden det ikke er noen talentspeidere her.
Det er ingen etterspørsel for demoer fra band utenfor storbyene.
Det er ingen som leter etter nye band der ute.
Popmusikken i Spania var ganske platt.
Tekstene…
Jeg bidro selvsagt. Jeg spilte jo i Olé Olé.
Det går fort
Og jeg kan ikke stoppe…
Jeg ville ha en avveksling i karrieren.
Jeg foreslo et samarbeid for Roberto.
Jeg spurte ham hva han ville gjøre. "Produsere noe."
"Det har jeg aldri gjort." "Nei, men jeg er heldig."
Fortell meg når, når…
"Hør her. Jeg så et band fra Zaragoza som jeg ror du vil like."
De sendte meg et bånd med fire eller fem låter. Jeg lyttet hjemme.
Jeg var ærlig talt ikke imponert.
"De må da ha noe. Jeg vet ikke. Jeg lytter en gang til."
Vi lyttet igjen, for de sa jo at bandet fra Zaragoza skulle være så bra.
Jeg fikk mange telefoner fra Enrique og Juan.
De inviterte meg til konsert i Zaragoza på El Bruto.
Vi dro til Zaragoza,
og det første jeg la merke til var at det var kamp om å komme inn.
For å se et band fra Zaragoza. Hva skjedde?
Stillhet!
Jeg hørte en stemme
Kanskje noen husker meg
Jeg kan ikke, lyset er tragisk…
Både jeg og Roberto likte det. Vi gikk rett i garderoben…
…for å snakke med dem og fortelle en skikkelig skrøne.
"Jeg skal prøve å skaffe dere kontrakt,
på grunn av sånn, sånn og sånn."
Vi drømte om den.
Jeg hadde nok erfaring som artist
til å vite om stegene du måtte ta for å fortjene din eksistens.
De ville at vi skulle eksistere.
Og jeg kan ikke huske
Synet av deres syndige sjeler…
Det tok oss lang tid…
De andre plateselskapene, ikke mitt, brukte ikke noe tid på oss.
De sa: "Hvor vil dere med dette? Det er ikke…"
Da handla alt om techno-pop.
De sa at gitarband var litt gammeldags.
Da sa PolyGram: "De er for platte. De er merkelige."
Warner sa: "De er som La Unión."
De blåste i oss. Selv små selskaper ga blaffen i oss.
Ingen ville bruke tid på oss. Ingen.
Et år senere
havna jeg hos EMI, og jeg gikk til direktøren i selskapet mitt. "Rafa."
"Du må høre på meg. Dette må du spille inn."
"Spill inn en singel først. Gjerne en maxi-singel."
"Selger den flere enn 5000, skal dere få… en anstendig kontrakt."
Budsjettet var kjempelavt. Forestill dere det!
De lot oss spille inn
en eller to kvelder etter det bandet Hispavox hadde i stallen da.
De sa: "Gå i studio." Cantores de Híspalis spilte inn.
Folket skapte copla for å danse
Da bandet Los Marismeños var ferdig med innspillingen…
Vi måtte haste inn for å sette opp utstyret.
Spille inn så raskt som mulig…
Heldigvis var jeg lur nok til å hyre inn en engelsk lydtekniker
ved navn Steve Taylor, som kom fra London. Han jobba der.
Det første Steve sa, var: "Jeg liker ikke dette bandet, Gus."
"Gjør jobben din, Steve", sa jeg. "Hold kjeft og gjør jobben din."
Slik er den uutholdelige tomheten…
Men om det ikke funka…
Om vi ikke solgte nok, ville de sende oss hjem.
Vi dro på en lang turné for å skaffe oss tilhengere.
Vi spilte på klubber i Valencia.
Vi reiste over hele Spania, var på radio og på lokal og regional TV.
Héroes del Silencio er et av de mest lovende Zaragoza-popbandene.
De har deltatt i regionale konkurranser. Nå har de endelig gitt ut eget album.
Vi var på TV. Deltok i noen dårlige og noen bra programmer. Vi var synlige.
De er veldig unge og ferske.
De heter Héroes del Silencio.
Vi spilte her og der.
Noen ganger på drittsteder, men vi gjorde oss synlige.
…det nye bandet med en engelsk pop-rock-stil.
"Héroe de Leyenda" ble spilt på alle radiostasjoner i Spania.
Gustas selskap sa: "Bytt omslagsfoto med en eneste gang.
Det er veldig mørkt. Dere må se kjekkere ut."
Mens salget økte mer og mer,
førte det også til at anmelderne ble mer oppmerksomme på oss.
De sa at vi var falske, at vi ikke ville holde ut. At vi var et blaff.
Når jeg tenker på alt som var i ferd med å skje…
Alt gikk veldig gradvis.
Vi forholdt oss til det vi sto overfor der og da.
Jeg tror at det var skjebnebestemt at det skulle gå så bra.
-Selvsagt solgte vi mer enn 5000 plater. -Vi solgte vel 30 000.
Plateselskapet fikk tro på oss. Vi solgte seks ganger mer.
Folkene i EMI begynte å se annerledes på meg.
De sa: "Det var ikke verst."
I begynnelsen så Montesano, resten av oss og også Cachi, selvsagt,
at de hadde massevis av talent, ekte talent,
nok til å bli et stort rockeband fra Zaragoza.
Vi veddet. Et veddemål om rock'n'roll.
I hans falmede blikk
Hviler en evig straff
Den legendariske helten
Tilhører skjebnens drøm
MADRID, VÅREN 1988
Hvordan har du det i dag?
Perfekt.
-Og du? -Fantastisk.
Og du?
Plateselskapet sa: "La oss gi dem en ordentlig platekontrakt. Få dem hit."
De spurte om vi var villige til å flytte til Madrid. Det sa vi nei til.
De hadde dype røtter i Zaragoza, og de ville ikke flytte derfra.
Jeg vet ikke om vi bare var sta eller bare ville gjøre det på vår måte.
…Zaragoza.
Neste stasjon: Calatayud.
Jeg sa: "Vi skaffer dem manager. Ingen av oss kan dette."
Da fikk jeg tak i Pito.
-Pito. -Pito.
-Pito… -Pito.
-Pito…
Noen kjenner meg som Pito Plans, andre som Pito Dreams.
Jeg ser meg i speilet og er fornøyd
Jeg tenker bare på meg selv…
Jeg husker at jeg var i Gijón en dag og hørte på "Autosuficiencia"
i en bil, på stranda eller i fjellene.
Jeg drakk nok sider da jeg lytta til sangen.
Og jeg sa: "Hva gjør vi her?"
Jeg har låst meg inne
Jeg bryr meg ikke om noe…
Jeg satte opp et kontor med Alaska y los Pegamoides.
Terror på supermarkedet
Skrekk i hjørnebutikken
Jenta mi har forsvunnet…
Takket være dem, fikk jeg vite om det som senere ble kalt,
vet ikke hvorfor, Movida Madrileña.
Det er fire roser til ære for deg…
På den tida var Pito den beste.
Han hadde et byrå ved navn 10/Diez,
og det var det viktigste managementselskapet for pop- og rockeband.
Pito hadde Alaska…
Gabinete…
Loquillo…
-Los Coyotes. -Los Golpes Bajos.
Lions in Love.
Han hadde etablerte artister, og tanken hans var: "Jeg utvikler dem,
sammen med plateselskapet og media."
Pito hadde et skarpt øye for talent da han signerte Héroes.
Jeg vet ikke.
Jeg vet ikke hvorfor folk kommer eller hvorfor jeg leter.
Jeg får vel bare alt i fanget. Jeg vet virkelig ikke.
Jeg vil se henne danse med de døde
Den solbrune midja som gjorde meg gal…
Pito visste hvordan han skulle orientere seg i rock-, pop- og undergrunnsmiljøet.
Folk så opp til ham.
Jeg vet ærlig talt ikke hvorfor.
Jeg virker kanskje dum, da.
Noen ganger syns jeg at jeg er smart. Andre ganger er jeg dum.
"Fuente Esperanza."
MADRID, JANUAR 1989
PRESENTASJON FOR MEDIA OG EMI-STYRET LYDSJEKK
Ja. Stump, avleggs og abstrakt.
Mitt første minne av Héroes er ganske kafkask.
Klokka 14 eller 14.30 på ettermiddagen på en tirsdag…
De arrangerte en presselunsj. Vår opptreden var desserten.
På den tida av dagen er ikke lyden så god.
Folk spiste reker og drakk champagne.
Dette er ikke en typisk konsert, men jeg vil gjerne presentere bandet.
Jeg husker at Olvido og Loquillo ble med meg,
og jeg var usikker på om de ville like bandet.
De sa: "Jeg vet ikke helt med bandet. Jeg må nok høre på dem igjen."
"Men der har vi en rockestjerne."
Pito ringte meg. "Greit. Jeg skal være manager for dem."
Hva er neste steg? Logisk nok å spille inn et album.
Vi støtte på samme problem som da vi spilte inn første maxi-singel.
Der var Cantores de Híspalis, Luz Casal og Mari Trini.
"Vi har ledig tid i kveld. Kan dere? Akkurat nå, ja."
Det er øyeblikk der jeg bare husker
En samtale…
Man er veldig nervøs når man spiller inn sin første LP. Juan skalv på hendene.
"Vent litt, Gustavo."
Jeg skjønner at Héroes tenkte at de kunne ha gjort det bedre.
Vi hadde blandede følelser om albumet.
Det var litt kjedelig etter min smak.
Det gjenspeilet overhodet ikke hvordan vi hørtes ut live.
Vi sto opp, gikk i studio
og så viste de oss arrangement de skrev kvelden før.
Noen trompeter i en låt.
Det var synth-bass.
Det var… skikkelig harry.
Bandet likte det overhodet ikke.
Det var litt krenkende.
Jeg husker ikke. Trompeter…
Jeg dro til direktørens kontor.
Jeg sa: "Nå drar jeg til Zaragoza. Karrieren min er over.
Jeg vil ikke fortsette om dere ikke fjerner trompetene."
Han ble kjempesint.
De fjernet dem.
Få det til å høres ut som pop.
En popsound til radioformatet.
Jeg var presset. Det måtte selge.
Den produksjonen, som fikk så mye kritikk da,
hjalp Héroes med å finne sin plass på den nasjonale musikkscenen.
Du kan si at det var en god avgjørelse,
siden vi kom på radio og ble kjente i Spania.
Et band med bare én mini-LP
som har opptrådt så mye og tatt seg godt betalt.
Kan dere leve av dette?
FØRSTE RIKSDEKKENDE INTERVJU
Så vidt…
Ikke ennå, for nå kjøper vi utstyr til turneen vi skal på i år.
Nå som LP-en blir utgitt, skal vi spille fire ganger så mange konserter.
-Ikke overdriv. -Med utstyret…
Ikke overdriv. Fire ganger mer er 130 konserter.
Det er bare to band i Spania som spiller så mye. Det er galskap.
Livet deres er viktigere enn penger.
Så 130 konserter…
-Héroes del Silencio. -Det er ham.
Han der…
Der har vi ham.
-Han her heter Pedro. -Og hvem er han?
Han er vokalisten? Du er vokalisten.
Kan vi få en autograf?
Dere hadde spilt sammen en stund da dere ble Årets band. Rart, ikke sant?
Vi hadde for det meste jobbet i Zaragoza, i Aragon,
i omtrent fire eller fem år.
Det ble synlig da vi ble landskjente.
Jeg har endelig funnet veien
Som skal lede meg fremover
Og i kveld venter kjærligheten
På leppene dine
Med hvert blikk, herregud…
Her i A Media Tarde får dere nå Héroes del Silencio.
Jeg har alt kasta bort
Den råtne frukten for all tid
Vi mimte selvsagt til et opptak på TV.
Alle programmene var sånn.
Vi hadde ikke noe valg. Vi måtte slåss for å slippe å få gule trommesett…
NYKOMMERE
…for å slippe dansere på scenen.
Den krangelen hadde vi ofte.
Vi ville gjøre det tydelig at vår greie var mørk, det var rock.
Sigøynerblodet i årene mine…
Sånn går det. Etter noen programmer sier det pang.
Før eller senere
Sliter jeg mellom lenkene
Vi var på forsidene. Vi ble berømte.
Bandet vårt ble berømt raskt.
Berømmelsen kom med en gang.
Overraskende, selv for plateselskapet.
Plateselskapet var forbløffet. Hvorfor, spurte de seg.
Så kom de på Los 40, og det endret alt.
Hør her! Førsteplassen denne uka går til karene fra Zaragoza.
Her er de. Héroes del Silencio med "Flor Venenosa".
Jeg finner ikke ord for å beskrive det…
Den rene sounden på albumet
og livekonsertene vi spilte
viste to sider av bandet som fungerte veldig godt.
Få meg vekk fra støyen
Som vi hørte i går…
Ingen kan si om noe vil lykkes på forhånd. Ingen har suksessoppskriften.
Folk hørte albumet, likte det og kjøpte det.
Folk kjøpte og kjøpte.
Jungeltelegrafen lar seg nok veldig vanskelig stanse.
Jeg ser alltid etter en kilde Der jeg kan trekke pusten…
De kom med noe helt nytt.
Det fantes ingen å sammenlikne dem med i Spania.
Når noen gjør det bra i Spania, får de all oppmerksomhet.
Det er det alltids noen som ikke liker.
De hadde en kjempestor ulempe.
Folk sa at Enrique var kjekk.
Det virket feil å være et seriøst band med 15-årige jenter som fans.
Det begynte å bli…
I Madrid rådet et slags monopol. Om de ikke ga deg sin godkjennelse…
Inkludert Diego Manrique.
Om han hører på nå, håper jeg han hører godt etter.
Om du ikke fikk deres velsignelse, kunne du ikke gjøre noe…
Vel…
…ifølge dem.
Musikkanmeldere er i kraft av sitt arbeid
nesten som eremitter i ørkenen, og de sier ting som:
"Dere skal alle brenne", og så videre. Musikkanmelderne forstår følelsen.
Noe som er basert på sannheten, at ingen lytter til dem.
Det at Héros de Silencio faktisk hørte på anmelderne
legitimerte jo faktisk litt det anmelderne drev med.
Du er ferdig med konserten ett sted, og reiser 600 kilometer.
Så ser du hva en fyr skrev.
og sier: "Jeg kan ikke dra tilbake og svare ham. Hva gjør jeg?"
Ved å ta det med i plata.
Når du hører Héros de Silencio første gang, er førsteinntrykket
at de er et produkt av et plateselskap,
eller i det minste et band styrt av platebransjen.
Når man ser hvordan Gustavo fra Olé Olé var involvert, og så videre.
Hadde du kontrakt med et internasjonalt selskap, var du ræva. Bare fordi…
De kritiserte oss bare på grunn av det.
Og så var det imaget.
Imaget deres på de første albumene
ga et inntrykk av at de var det vi kaller "et frisørband".
Alt virket så oppstilt og konstruert.
"En kjekk vokalist til tenåringsjentene."
De hørte ikke på, engang.
Dette er det store spørsmålet.
På hvilken side av ansiktet faller
det blonde håret til vokalisten i Héros de Silencio?
Det plagde noen at Enrique hadde langt, blondt hår.
Hva mer kan jeg si? Jeg hadde forstått det om han hadde hatt tre føtter.
Bunbury var som en langhåret engel.
Hans karisma og evnen til å forvandle seg når han sto på scenen
var noe som vekket opp lidenskapen i kvinnene.
De kritiserte også Enriques sceneadferd.
"Vi vil flambere det blonde håret til Héroes-sangeren."
Noen gikk for langt.
Det var irriterende. Det syns jeg fortsatt.
Dette var jo livet vårt, for pokker.
De var lut lei av å bli kalt platte og snåle.
Jeg husker at Enrique sa at han skulle slutte.
Tanken på andrealbumet skremte oss nok litt.
Vi fikk det ferdig etter mye jobb.
Vi hadde forberedt oss kjempegodt til andrealbumet.
Det var veldig spennende å tenke på at vi fikk treffe Phil Manzanera.
Jeg var stor fan av Roxy Music.
At han kom på en av konsertene, var som å få besøk av en kongelig.
Pito fortalte meg om Héroes og ba meg
om å dra på konserten deres i Calatayud.
Jeg dro dit og tenkte: "De er rockestjerner."
MUSIKKPRODUSENT
De var kledd i svart. Publikum var kledd i svart.
Jeg så på dem, jeg så på publikum.
De hadde en fantastisk kontakt med publikum.
Jeg så mulighetene der og da.
Villmarkens lover
Fordunkler min flukt
Han kom på konserten, vi prata sammen
og så hørte vi de magiske ordene:
"Jeg vil få dere til å høres ut slik dere høres ut live."
Det var kvelden før Gulfkrigen brøt ut.
Det husker jeg. Og i tillegg
var det en veldig viktig kveld for meg, for da jeg kom tilbake på hotellet,
så fikk jeg en telefon om at mamma lå for døden i London.
De ba meg komme hjem med en gang.
Jeg dro til Barajas-flyplassen. Den var stengt
på grunn av krigen.
Siden amerikanerne hadde fly der.
Derfor kom jeg for sent frem. Hun døde da jeg ankom London.
Så den natta…
var veldig viktig.
Du glemmer dessverre
aldri kvelden du møtte Héroes.
Héroes.
Det er et minne…
Den natta…
Jeg har hørt at den kvelden
Var den reneste magi…
Vi var veldig fornøyd, for studioet hadde et gammelt konsollbord fra Abbey Road.
Det fantes bare seks slike i verden. Fantastisk.
Om de spilte sammen slik de gjorde på den tida,
kunne vi fange energien i studioet.
De klarte å gi oss en sound som virkelig var oss verdig.
Daggry kommer så tidlig
Og jeg er helt alene
Det albumet er mest dem.
Han arrangerte ikke så mye der.
Det beste en produsent eller manager kan gjøre. Nesten ingenting.
La bandet gjøre sin greie, og få dem til å høres bra ut.
Men ikke gjør sangene for bandet.
Da vi spilte inn,
tok de pauser til lunsj og middag.
I England er du heldig om du får tid til å ta en sandwich
i løpet av tolv timer i studio. Men de sa: "Vi tar lunsj. Vi spiser middag."
Da tenkte jeg: "Jøss. Vi kaster bort mye tid,
men dette er jo veldig sosialt."
Det var noe helt annet enn det jeg var vant til.
Og jeg likte det.
Ting falt på plass, og magi ble skapt. Noen ganger går ting bare bra.
Noen ganger.
Det var det som skjedde med det albumet. Og det skjedde aldri igjen.
I bunn og grunn har den noe veldig enkelt ved seg,
og det er…
Og så, dette…
Den er veldig enkel, men så legger jeg på ekko, og…
Jeg spilte sånn, og det gikk…
Jeg lot ekkoet være der, og…
Jøss. Den begynner med gitar og ekko.
Jeg sa: "Hvorfor tenkte jeg ikke på det?"
For det var flott!
Vi jobba med en sang, og vi ble skikkelig gira.
Det var faen meg fantastisk.
Du kan selge deg selv…
"Enterprise Dos Tierras" er Héroes del Silencios første singel.
Om du vil ha makt
Héroes del Silencios LP Senderos de Traición, har solgt
nesten 100 000 den første uka.
Det største hoppet på lista var Héroes med Senderos de Traición.
Det mestselgende pop- og rockbandet i landet.
Deres LP Senderos de Traición har satt ny rekord innen rock i Spania.
Senderos de Traición er blitt et platinaplate
med salgstall vi aldri har sett før.
La meg være
Det er ikke min feil At jeg så deg falle
De er kanskje Héroes del Silencio, men hvor bra var de?
Årets sang i 1990: "Entre Dos Tierras".
Jeg visste at sangen ville åpne dører for dem.
Hva skjer?
Jeg sov til 7.30 og våkna brått, mann.
Jeg har løpt omkring. Har fortsatt ikke åpna kofferten.
Det er ikke første gang
At jeg er så nær Å kjenne på vanviddet
Og endelig
Vet jeg hvordan det er
Å ikke engang kunne kontrollere armene
De ser trett ut.
Vi bodde ikke som kjendiser.
Vi bodde i Zaragoza og gikk på de samme barene som to år tidligere.
Jeg sa til mamma: "Jeg kjøper pelskåpe til deg når jeg blir berømt."
-Kjøpte du en, da? -Selvsagt.
Jeg kjøpte også et sverd fra Toledo, som jeg tok med på turné.
La meg få se på sverdet.
Aner ikke hvor mange konserter vi spilte i Spania. 130 konserter, kanskje.
Da vi var oppe i 80, begynte vi å tenke på å spille i andre land.
Dette hørtes vilt ut
for manageren og plateselskapet, men vi overhørte dem.
SENTRAL-EUROPA
Fra dette soverommet
Og til det ytre rom…
De hadde en visjon jeg manglet,
og en ambisjon jeg ikke hadde. Jeg skylder dem en stor takk.
Jeg husker første turné i Europa.
Vi spilte litt i Sveits, og så litt i Belgia.
Du setter deg i bussen, kommer til Belgia, spiller og drar hjem.
Om du drar til Cádiz kan du vel dra til Brussel?
Tap eller vinn
Jeg har aldri brydd meg
Det som forhekser deg er risikoen
Ikke hvor du drar
Det var en liten bar på et gatehjørne med en liten scene
der en sanger kunne sitte med gitaren. Men vi hadde hele…
Da de så oss med Marshall-høyttalerne sa de: "Hva er det de tror?"
Scenen var lav.
Vi satte opp trommesettet, og tenkte: "Hvor setter vi resten?"
De konsertene var fantastiske.
Folk likte å se oss spille i så små lokaler.
Héroes del Silencio fra Zaragoza.
Fra å være store stjerner i Spania
til å spille på en sliten pub i Tyskland eller en liten bar…
Vi planla ikke mye. Vi bodde på billige herberger.
Reiste mange kilometer, lo mye.
Vi jobbet sammen og koste oss med låtskrivingen.
Det var gode tider.
Du sitter i bussen i seks eller sju timer per dag.
Man er sammen dagen lang. Som et ekteskap med fire stykker.
Vi var tett sammensveiset, vi var sammen hele dagen.
Vi var opprømte og håpefulle.
Hvordan kan jeg glemme
En som ville hjelpe meg en dag
Om jeg ikke kunne tilgi
All smerten du skapte
Overalt hvor jeg gikk?
Vi reiste med de samme på alle turneene,
med samme lyd- og lysgjeng.
Folk som forsto helt tydelig hvordan vi ville presentere oss, hva vi ville gjøre.
Vi satte sammen et godt team for å underbygge bandet vårt.
Du har sparken.
-Har du sett Martín? -Martín?
Martin var turnémanager, han som reiste med oss i bussen
og hadde det daglige ansvaret. Finne hoteller, ordne ting,
få oss på lydsjekk. Litt som turneens far.
La meg få ha et liv, Martín. La meg få ha et liv.
Han kunne alt til fingerspissene og hadde vært turnémanager
for spanske stjerner.
Jeg valgte ham til Héroes fordi han var riktig person,
og siden de forsto hverandre godt.
Han var som en bror. Alltid med oss.
Han støtta oss alltid.
Martín var veldig viktig
for bandet, for han var en av dem som hjalp oss med å holde balansen.
-Hadde du svingt bedre… -Vi kjørte rett frem, din idiot.
Vi gjorde det samme neste år, for det meste i Tyskland.
Vi ble invitert til å spille på I'm a Foreigner i Berlin.
Det snudde opp ned på alt.
FESTIVAL MOT RASISME BERLIN, HØSTEN 1991
Jeg har hørt at den natta
Var helt magisk
Og at et troll lokket deg inn i en drøm
Og jeg vet at de siste dagene
Har gått i ett
Og det føles som om jeg streifer rundt
Vi spilte…
Takk.
…og da vi kom til garderoben, kom vi oss ikke inn.
Som Marx-brødrenes kahytt-scene i A Night at the Opera.
Folk dukka opp. Gudene vet hvor de kom fra.
Alle ba om en signert kontrakt.
Festivalen endret alt fordi den gikk på TV. Hele Tyskland så den.
Og fra da av var det…
Héroes del Silencio…
God kveld, Frankfurt.
TURNÉ
…Héroes del Silencio.
Héroes del Silencio.
"Entre Dos Tierras" sparket i gang stor suksess i Spania,
og senere også i Europa.
Et av de mest spennende rockebandene i Europa i sommer.
Héroes del Silencio.
På en av konsertene i Berlin sto jeg med Enrique, som hadde bar overkropp,
og 3000 tyskere ropte: "Entre los tierras…"
Det fikk hårene til å reise seg.
Vi så at de sang "Entre dos tierras…" De ante ikke hva de sa.
Ingen forsto hva som foregikk.
Jeg tror ikke at plateselskapet forsto det.
Pito forsto det ikke, kanskje ikke de forsto det selv, engang.
Men det var noe magisk som skjedde.
Sjefen min sa at jeg måtte høre et band som spilte i hjembyen Zaragoza.
Du synger på spansk, Enrique.
Et åpenbart spørsmål, men er det viktig for deg?
Du kunne ha sunget på engelsk og fått et større publikum.
Ja, men det å synge på spansk er ikke noe vi velger.
Det er naturlig, for vi er spanske.
Dette er en flott anledning for alle europeiske band som synger på sine språk
til å åpne opp rockebransjen.
Noe av det som er spennende når man følger musikkverdenen
er band og soloartister som bryter med det etablerte
på en måte som går bedre enn alle forventer.
Hvordan behandlet anmelderne i Spania dere?
Det samme. De kalte oss "Hombres G de Moncayo." Jævler.
Hva skulle vi gjøre, da?
Et farvel har aldri føltes så kort…
På et tidspunkt var turneen over. Vi bestemte oss for å ta oss litt fri.
Det var en kort periode, altså.
En vanlig ferie for en vanlig arbeider.
Joaquín, Copi og jeg dro til India og Nepal.
Og der
fordypet vi oss i kulturen, bøkene og musikken.
Vi begynte å lese om spiritualitet, buddhisme og hinduisme.
Vi sugde til oss den spirituelle atmosfæren i India og Nepal.
Det ble på en måte en dannelsesreise.
Alt det der kom til syne i tekstene og musikken vår.
Det kan man tydelig se
i El Espíritu del Vino, som er et mye mer komplekst og forseggjort album.
Jeg har aldri hatt
En guru eller en veiviser
Jeg har aldri satt meg over…
Da de snakket med oss om å spille inn et nytt album,
hadde vi ikke så mye material.
Jeg tror de kom hjem på første juledag.
Vi hadde leid et kjempestort hus til dem.
LONDON, JULA 1992
I utkanten av London.
Der er huset vårt.
De hadde vært på turné lenge,
og jeg visste ikke om de hadde skrevet så mye nytt.
De sa: "Dette blir et dobbeltalbum."
"Virkelig. Er dere sikre på det?"
Det var sånn vi så på det da.
"Har vi ikke nok sanger? Da lager vi et dobbeltalbum."
På den tida var Phil veldig tålmodig med oss.
Vi tilbrakte nyttårsaften der.
Phil feiret jul med familien.
Vi dro alene til studioet for å spille inn sanger.
Jeg sa: "Der er studioet."
Det var i et eget hus ved siden av huset mitt.
Jeg sa: "Nå er det 26. desember. Vi begynner å spille inn 7. januar.
Der er studioet. Der kan dere øve og arrangere musikk.
Men jeg vil ikke se snurten til dere.
Eller høre dere."
Mange år senere fant jeg ut…
Jeg vet ikke. De tok så mye dop.
De var der dag og natt. Jeg vet ikke hva som skjedde, men…
De hadde ingen sanger.
Juan sa: "Jeg spiller gitar bedre klokka tre om morgenen."
Jeg sa: "Det er flott, men da er ikke jeg her."
Litt eplejuice. Vi starter dagen med litt energi.
Noen ganger dro de ut i London mens vi drev med miksingen.
Nå og da fikk jeg en telefon. "Politiet stoppet oss.
Send noen for å få oss ut."
Jeg husker at jeg ga alt på den tida. Det gjorde jeg 24 timer i døgnet.
Jeg klarer ikke nå.
Vi tilbrakte nyttårsaften i studioet og feiret med instrumentene våre.
Så skrev vi noen sanger.
Hva med myten om at dop hjalp dere med å komponere "La Sirena Varada"?
Det er ingen myte, men sannheten.
Nå går opptaket.
-Når vi er klare… -Går båndet?
Ja.
-Nå? -Nei.
-Hva? -Ser du meg?
KAMERAHETTA VAR PÅ
-Ser du ham? -Nei.
Hva er galt, Joaquín?
Vi tok kanskje noe en av de kveldene der.
KAMERAHETTA ER FORTSATT PÅ.
Blødende gommer
-Vi var dritbra. -En gang til. På ordentlig.
-Dette er B-siden. -Skal vi ta den igjen?
Den var råbra, selv med alle feilene.
-Går båndet? -Nei.
-Det må gå an å stoppe det. -Ikke skru av.
-Hvordan var det? -Veldig fint.
Etter en fantastisk kveld har alt det fantastiske
en tendens til å falme, og da står man igjen med…
Innen den kreative bransjen
er alle nysgjerrige på hvor grensene deres går.
Du utfordrer dem så mye du kan.
Det var det vi gjorde.
Det framstår både logisk og rasjonelt for meg.
Pito spiller på ølbrikker.
Ville du latt ham være din manager?
Dopet har gjort meg dummere.
Det har gitt meg et dårligere forhold til nesten alle jeg kjenner.
De har skylden for… mange ting.
Mer bakrus gir mer dårlig humør. Da takler du andre dårligere.
Du er mindre tålmodig, mer stressa.
Du blir reddere for at albumet ikke blir så godt som du ønsker.
Dopet var mer til skade enn til glede for Héroes.
-Jeg skal endre dette. -Ok.
Vi endret sounden.
Kravene ble større. Derfor ble det større gnisninger.
Kanskje gapte vi over litt for mye.
Vi gikk i mange ulike retninger
og var mer ambisiøse med musikken.
Det skapte de første kranglene,
der bandmedlemmene hadde ulike meninger om hvilken retning vi skulle gå i.
Vi ville ikke, eller visste ikke, hvordan vi skulle bli enige.
Vi klarte ikke å ordlegge oss.
På et vis ble albumet noe
som alle bare kom med ideer til, uten at vi foredlet noe av det.
Phil Manzanera gjorde det han kunne. Og det han fikk til,
var fantastisk.
Han klarte å trekke et album ut av dette kaoset.
Andre sjekk.
Strålende. Da fortsetter vi.
FØRSTE KONSERT EXCESO-TURNEEN, SOMMEREN 1993
Er det ikke rart hvordan begjæret klemmer…
Dette er Héroes del Silencio, som spilte i Berlin i går,
med det nye albumet El Espíritu del Vino.
Bandet fikk gullplate for albumsalget av Entre Dos Tierras i Tyskland.
Plateselskapet gjorde det klart hva som skjedde i Europa.
Men folk snakket fortsatt om hva som skjedde med oss.
De var skeptiske, akkurat som om vi fant på det.
Til tross for kontroversene
rundt de anti-monarkistiske kommentarene fra Héros del Silencio
tok bandet rocken med seg til det kongelige slott i Zarzuela.
Det ble noen kontroverser fordi
spansk presse elsker det høyere enn et barn elsker kake.
"Om dere er så rockete, punkete og anarkistiske,
hvorfor spytta dere ikke prinsen i trynet?"
Sånt gjør oss forbanna.
Det var god grunn til å kritisere Héros de Silencio.
Pokker.
Vi hadde en veldig aggressiv holdning til pressen.
Kast TV-en ut av vinduet.
De gjorde ingen innsats for å bli likt av nasjonal presse.
Det er nok fortsatt et rasshøl der ute som mener
at vi har gått av moten.
Kanskje det jeg gjorde feil var å tro
at når vi var litt frekke med journalistene,
så hadde vi publikum i ryggen.
Det er ekte rock fra 70-tallet.
-La meg få snakke. -Greit.
Han var kjent for å være "ufordragelig".
Jeg forsvarte ham alltid og sa: "Han er like ufordragelig som før."
Det var ikke fordi han var stjerne. Han var selvsikker.
De har alltid kalt oss litt arrogante og sutrete.
Det kan være fordi vi alltid har visst hvordan vi ville skape vår karriere.
De var veldig sjenerte.
Forkledningen som rockere skjulte at de var sjenerte.
Tror du at raseri fortsatt selger?
Jeg forstår at man må markedsføre seg,
men jeg hadde foretrukket å slippe.
Og der borte? Du er ganske borte, unge mann.
-Ja? -Hva frykter Héroes del Silencio?
Hva vi frykter?
Juan og jeg ville ikke.
Det var merkelig for pressen, som ville ha tak i vokalisten.
Enrique var alltid i rampelyset, noe han ikke ønsket.
Svarer du på alle spørsmål under intervjuene
er det naturlig at du blir mer kjent enn den tause gitaristen.
Jeg belærer ingen. Alle bør få gjøre som de vil.
-Det er alt. -Ok.
Juan er en rockestjerne med sin egen greie.
En type artist
som uttrykker seg bedre instrumentalt enn verbalt.
Det var sjalusi.
Kanskje én fikk mer oppmerksomhet enn andre.
Juan skulle ha fått mer anerkjennelse,
ikke fra bandet, for det fikk han alltid,
men litt mer anerkjennelse
for hvor viktig han var for bandets sound, like mye eller mer viktig enn Enrique.
Jeg skåler i stillhet
Og vi kjenner ikke engang Hverandres navn…
Seriøst. Gi deg.
Men bare det at du er her
Gjør meg uvel
Det tapper meg
Og med et rop fullt av håp
Sier jeg farvel
Og jeg vet…
Den sangen høres ut som punk for meg. Jeg tenkte: "Hva gjør de?
Skal de drive med punk nå?"
De sa: "Vent til de spiller 'La Herida'."
"La oss se", sa jeg. Da spilte de "La Herida".
Det er alltid…
Det samme skuet
Den samme tilskueren…
Det var en ballade. Den var flott.
Og så sa det bare pang!
De tok virkelig av.
Den passet ikke så godt, mente jeg. Samme kan det være.
Vi var et band som forvirret folk.
Jeg skjønner. Vi begynte ganske platt…
Det vi har gjort, om det var riktig eller galt, er å utvikle oss.
Vi snakket om hvordan vi skulle fremføre den.
Jeg tenkte at det var fint å ta med en gitarist til på turneen.
Jeg møtte Alan Boguslavsky på en fest Pito arrangerte.
Han kom på gitaraudition hos Juan.
Vi drakk mange shots, og jeg sa: "Han der er den beste."
GITARIST
Nei. La oss la det være med det.
Han kom inn fordi han ble full, ikke pga. spillingen. Den hørte jeg ikke.
De sa: "Du besto denne og denne prøven,
så la oss se om du kan spille gitar."
Han tok med seg andre tanker inn, andre måter å se ting på,
og jeg husker at vi to fikk kontakt umiddelbart.
Jeg forsto min rolle i Héroes del Silencio.
Jeg har alltid foretrukket å spille rytmegitar.
Jeg forsto også at en av rollene mine i Héroes del Silencio
var å få inn nytt blod.
Og hvorfor? Det var både på godt og vondt.
Det ble et utløp for noen greier, ikke sant?
Det var som om de rekrutterte ham som selvhjelp heller enn for musikkens del.
La meg presentere det nye bandmedlemmet vårt.
Han kommer fra Mexico. Dette er Mr. Alan Boguslavsky.
Jeg hadde ikke noe sted å bo på den tida.
Jeg hadde en koffert med klær i bagasjerommet i bilen.
Jeg overnatta hos en venn noen dager. Så hos en annen venn.
Se for deg å bo i bilen eller hjemme hos en venn,
og så er du i Spania
og på vei til første konsert i et privatfly fra Zaragoza-flyplassen.
Det endrer livet, ikke sant?
Jøss.
Enhver musiker som vil ha en karriere innen rock'n'roll, ønsker seg nok det.
Å være på turné, spille overalt.
De vil ha oppmerksomheten, berømtheten og hele pakka.
LIVE PÅ ROCK AM RING, 1993
Deres høye alder De av gudommelig herkomst
Alt var nytt for meg.
All moroa, all viraken.
Etter tre konserter var det fridag. Da reiste vi.
Så var det tre-fire til, og så det samme igjen.
Dette er "El Camino del Exceso".
En orkan av ord fra kneipe til kneipe
Et daglig kor, syng din plan for meg
Blodet sprutet Styrepilsen vekker galskapen
Om paradiset ikke fins
Hvor skal du skylle inn?
Et flott band som kom fra Spania i forrige uke.
I Europa regnes de som ledende innen spanskspråklig rock.
Det var tøffere i Amerika. Vi hadde en viktig turné i Mexico.
På små scener, vi prøvde å ta av.
Mens pengene varer
Og vi fortsatt er fast bestemt
Stein for stein…
Bandet gjorde jobben og vant publikums hjerter.
Gratulerer fra Mexico til Spania og dere alle.
Vi er veldig glade for å ha det fantastiske bandet med oss.
Rett fra Spania, Héroes del Silencio.
Grensa til Baja California! Bevis på at vi er her.
På denne turneen spilte vi for 100 stykker den ene dagen
og for 100 000 den neste. Plutselig spilte vi på stadionet i Madrid.
Så i en konsertsal i Wien.
Vi spilte på en festival i Tyskland.
Så spilte vi i Argentina.
Vi fløy rundt og turnerte. Alt var kaotisk og ustrukturert.
Jeg tviler fortsatt på At det fins en bedre fremtid…
God morgen. Her er vi i Siegen i Tyskland.
Vi fortsetter reisen vår gjennom fjellene.
Undergangen har ingen plass i ditt sinn
Og fallet blir dypere for hvert sekund
Solens tempel har eksplodert
Jeg vil aldri få vite
Om korset gir meg frelse…
Turneene våre var enorme. De varte i evigheter.
De var veldig lange.
Det har sin pris. Det blir vanskelig å leve sammen.
Noen deler av personlighetene våre kommer mer og mer frem
for hver dag, uke og kilometer som går.
Når vi kommer til hotellet går alle…
Vi tenkte på oss selv og ikke bandet. Alt ble forsterket.
Hvert bandmedlem hevet stemmen,
og kanskje hørte vi mindre på hverandre enn før.
Er frelse
Vi burde nok ha holdt opp i minst ett år.
Gud!
Jeg leste en anmeldelse
der det sto at tyskerne syntes vi så slitne ut.
At vi ikke var så pigge lenger.
Innerst inne visste jeg at det var sant.
Vi var helt utslitt på slutten.
Enriques stemme var veldig…
anstrengt, veldig hes.
Plutselig skulle vi spille i Paris, på Élysée Montmartre.
Fullstappa sal. 2000 stykker.
Under tredje eller fjerde sang sa Enrique: "Jeg kan ikke synge mer."
Han la fra seg mikrofonen og gikk av scenen.
Vi gikk inn i garderoben. Enrique sa: "Jeg klarer ikke mer."
Det overrasket alle, for man tenker jo at vokalisten
er uforgjengelig, at stemmen aldri brister.
Plutselig sa han at han ikke klarte mer.
Da ble Héroes de Silencio… til mange timers stillhet.
Det var vanskelig.
Det ble mange lange turer
på åtte eller ni timer… der ingen sa noe.
Farlig.
Héroes del Silencios turnéleder, Martín Druille,
har omkommet i en bilulykke.
Regiassistenten ble også alvorlig skadet, men er heldigvis utenfor livsfare.
Husker du ulykkelskvelden?
Vel…
Vi var på vei hjem… Det var nyttårsaften…
Dere var på turné, men den var snart over, ikke sant?
Vi skulle hjem til jul.
Til nyttårsaften, da
-Var du med Martín den kvelden? -Vi hadde vært sammen.
De ble ute litt senere, for de dro og kjøpte sjømat til familiene sine.
Han lekte jo med ilden, for han kjørte alltid for fort.
Og så ble han brent.
Det er helt jævlig.
Det var vondt å miste Martín.
Han var jo turnélederen.
Han var ikke… hovedpersonen.
Men noen ganger er ikke de viktigste de med den viktigste stillingstittelen.
Da Martín gikk bort,
mistet bandet en farsfigur
som også bidro til å skape samhold mellom oss.
Det var et veldig smertelig tap, for han sto oss veldig nær,
både profesjonelt og personlig.
Det gjorde veldig vondt, for Martín og jeg hadde et helt spesielt forhold.
Han fikk oss til å føle oss ivaretatt.
Jeg husker ham
med all kjærlighet og takknemlighet som fins i verden.
Jeg blir selvsagt lei meg når jeg tenker på ham.
Han etterlot litt av et spor hos alle i bandet.
Første konsert vi spilte i Zaragoza etter at Martín døde
ble veldig følelsesladet. Det var tøft for oss å skulle opptre.
Vi ønsker at denne konserten skal være en slags hyllest
til turnélederen vår, vår nære venn Martín.
Til minne om ham.
Og alle de gode minnene vi har av ham.
Dette er til deg, Martín.
Héroes!
VINTEREN 1994
Vi dro til Benaque fordi vi trengte noe slagkraftig
for å oppmuntre bandet, tror jeg.
Det hadde vært verre å øve i Zaragoza.
For vi var helt utbrente.
Vi gikk under jorda…
For å komme oss vekk fra verden, fra alt støy.
På en måte prøvde vi å finne oss selv.
Da går vi opp. Hvilken vei tar vi?
-Den veien. -Den veien.
-Vi må nærmere. -Kom nærmere.
Vi likte tanken på det personlige forholdet vårt.
Det var som i begynnelsen. Vi var sammen, ikke sant?
Å være så isolert manet fram en ro i bandet.
Det handlet om å være sammen. Ikke som på øving på et lite sted,
men på et majestetisk sted
der du gjør som du vil, går på tur eller blir på hotellet.
De som likte å gå i fjellet sto opp tidlig for å gå på tur,
og de som ikke likte å gå tur, sto opp for å spise og øve.
Her ser dere Juan, som prøver å fange
en fisk i innsjøen, siden vi kanskje aldri kommer oss herfra.
Som dere ser, har skyene funnet veien til oss.
-Enrique røyker sin siste pipe. -Som ikke er hjemmelaget.
På den tiden var manageren vår litt utenfor.
Noen ganger var han høy da han møtte opp.
Han hadde latt jobben som manager fare,
og han hadde ikke full kontroll på bandet.
Pito tok mer og mer dop,
akkurat som…
Som resten av Spania, kan du vel si.
Men noen av oss klarte fortsatt å fungere,
mens Pito kom til et punkt der han ikke fungerte som manager.
Ja. På den tida visste jeg ikke hva det var som gikk av meg.
Nå vet jeg hva det var. Det visste jeg ikke da.
Jeg var så overveldet over alle ting.
Derfra dro vi til et hus i England.
Vi var sinte.
Vi var sinte i London
fordi Kike ringte Madrid, og fyren ikke ville snakke med ham.
Jeg husker øvinga på en hytte i utkanten av London,
der jeg prøvde å kontakte Pito i dagevis uten å få tak i ham.
Til slutt fant jeg ut at han var på et hotell med folk fra Suede,
og at de var høye som skyskrapere.
Han tok ikke telefonen, derfor dro jeg til hotellet.
Gikk inn på rommet. Prøvde å snakke med ham.
Midt i kaoset og alle de usammenhengende samtalene…
så nådde jeg inn til ham og fikk sagt at han måtte ta litt fri
for å bli bedre, og at vi i mellomtiden måtte spille inn en plate og dra på turné.
At han skulle ringe når han hadde blitt bedre.
Det morsomme er at han ringte to dager senere
og sa at alt gikk bra.
Det måtte ta slutt.
Vi sto uten en manager. Vi endret kurs.
Vi ville ha ny produsent også.
Bob Ezrin er en imponerende skikkelse, for han produserte for Pink Floyd,
Alice Cooper og Aerosmith.
Dro til Los Angeles for å spille inn… "Nå når vi et nytt nivå", tenkte jeg.
Veldig bra!
Jeg begynner plutselig
Og avslutter når som helst
Det var tungt å spille inn Avalancha
for når du står foran Pink Floyds produsent
er du på et så høyt nivå at du sier: "Hvordan kan jeg gjøre meg dem verdig?"
Presset fikk meg til å stivne.
Juan fikk store problemer med hendene sine.
Først var det ingen som tok problemet hans
tilstrekkelig på alvor.
Jeg overså problemet med venstrehånda, så det var vondt å spille gitar.
Skremmende.
Fordi det jeg skulle spille på Avalancha var vanskelig for meg.
Jeg var bekymra for om det var bra nok.
Jeg spilte vel 60 konserter uten å kunne…
Satte jeg fingeren ett sted, gikk den et annet sted.
De forsto ikke hva som skjedde med meg.
Det kom oppå massiv drikking
med alkohol på fester og greier…
Det var nok på begynnelsen av den siste turneen i Amerika
at det ble noen tumulter.
Enrique ville fornye oss, finne på nye ting.
Han ville ta musikken i en annen retning, få inn nye instrumenter.
Han ville endre Juans sound. Og…
Det var da vi ble uenige.
Hvorfor Avalancha? Et snøskred av hva?
Et snøskred av motivasjon.
Det kommer en tid når bandmedlemmene
må sette seg ned og snakke sammen,
gjenvinne vennskapet og musikken,
det som brakte oss sammen.
Derfor er vi her nå.
Det jeg har forstått er at den musikalske avstanden
mellom Enrique og Juan ble større med tiden.
Én gikk i den retningen, den andre i den retningen.
Og midt i kryssilden sto Joaquín, Pedro og jeg.
På et tidspunkt ble Pedro syk og måtte opereres.
Pedro gjennomgikk en hjerteoperasjon og ble her i Zaragoza.
Vi dro til Mexico med en annen trommis. Veldig kaotisk.
Så kom samtalen der vi sa: "Nå må vi gi oss."
Med feberhete armer
Som jeg dekker panna med
Har jeg tenkt mer på det Og nå slipper jeg ut
Forfengelighetens slanger…
Når du har et problem…
Om noen vrir kniven rundt i såret
ved å si "dette er problemet",
er din instinktive reaksjon å gjøre motstand.
Han samlet oss alle og sa at han ikke lenger likte musikken.
Nå var tiden med bandet over.
Han ville ikke fortsette. Det var over.
Jeg ble bedre. Jeg dro til Mexico og ba Anye Bao
om å sette seg på flyet og stikke. Det var min plass, dette.
Han kom hit. Det første vi sa var at vi ville oppløse bandet.
Paradis blir til helvete
Og så kommer klagesangen
Om ingen rikker seg
Hvem skal da ordne opp?
Jeg skrev noen forslag
til hva vi kunne gjøre for å forbedre situasjonen,
om hvordan vi kunne redde bandet.
"En. Vi er ferdige med rock'n'roll."
Stones er ikke på moten lenger. Heller ikke AC/DC. Det er vi ferdige med.
Gibson og Marshall tilhører fortiden.
En hel del ting. De betyr ingenting."
Forklaringen var sparsom, men det var som de ti bud.
"Ikke mer Marshall." Hva skal det bety? "Ikke mer vokal."
Jeg husker at forslaget ikke ble så godt mottatt.
"Nå rabler det for noen", sa jeg.
Jeg reiste meg, forlot rommet og gikk til mitt eget rom.
Vi klarte ikke å si: "Hvorfor gjør vi ikke sånn? Hør her."
Den andre tok alt som et personangrep.
Alle tenkte: "Jeg stikker." "Jeg også." "Og jeg."
På 15 minutter
hadde vel alle bortsett fra Pedro forlatt bandet.
De hadde gitt meg et nytt hjerte.
Jeg kom dit og sa: "Kom igjen."
"Dere skal få være på sykehuset i tre måneder, for å se hvordan det er."
Gikk dere offentlig ut med at bandet skulle oppløses?
Nei.
Vi sa ingenting mens dette pågikk.
Men vi holdt ut helt til slutten og følte at vi ikke trengte å krangle mer.
For problemet var på en måte løst.
"Dette er de siste konsertene. La oss spille godt."
Paradis blir til helvete
HØSTEN 1996
Den siste Héroes-konserten var i Los Angeles.
Bob Ezrin kom på konserten.
Han satt i garderoben med sigarene sine
og sa: "Hvordan blir konserten?"
Jeg hadde på følelsen at den ville bli avlyst,
så jeg sa: "Lykke til med den."
Det sa jeg til ham fordi jeg tenkte at det ikke ville bli konsert.
Den dagen, som jeg alltid vil huske,
var det noen som kom fra Japan for å få oss på turné dit.
Det var en ræva konsert. Den varte i… 20 minutter eller en halvtime.
God kveld.
På den tida var konsertene i USA ganske voldsomme greier.
Folk kasta ting på scenen.
Folk kom seg inn, og ingen ante hvordan,
og de kastet mynter på Enrique.
Da de kasta ting på scenen, bestemte jeg meg for å gå av.
Juan sa… Han så på meg for å si:
"Om han går av, går jeg av. Drit og dra." Så gikk de.
Den japanske delegasjonen var i garderoben. De kom på konserten.
Jeg hadde alltid sagt at jeg ville bli stor i Japan.
Og akkurat da japanerne kom på konserten
og ville lansere oss der, ble bandet oppløst.
Rett foran dem,
Vi sa adjø og dro hver til vårt til Zaragoza.
Og der… slutta det.
Etter tidenes mest ambisiøse turné for et spansk rockeband,
oppløses Héros del Silencio…
Etter 12 år og over 1000 konserter…
…solgt mer enn seks millioner album i 40 land…
Héroes del Silencio jobber med soloprosjekter.
Enrique Bunbury…
Det som framsto som en pause i oktober 1996…
Selv om mange år har gått siden bandet ble oppløst…
Når de ble spurt om et mulig comeback på scenen,
nektet bandmedlemmene å bryte stillheten…
TI ÅR SENERE
FEBRUAR 2007
Når dere er klare.
Hallo, det er Héroes del Silencio. Etter ti år uten å spille sammen
er det en glede å kunngjøre
at vi for å markere 20-årsjubileet for lanseringen av vår første plate
skal holde en gjenforeningsturné med bare ti konserter.
Et av Spanias viktigste bands comeback er alt annet enn stille.
De gjenforenes til en historisk turné i USA, Latin-Amerika og Spania.
Vi snakker om Héroes del Silencio. De er gjenforent etter 11 år.
…to, en.
Ved midnatt åpnet noen butikker
for salg av billetter til Héros del Silencio.
Det var nødvendig. For vår egen del.
Å komme oss på scenen igjen og spille disse sangene.
Å gjenforenes slik vi var da bandet oppsto.
Foran publikum og alle sammen
lar vi de gode vibbene vi har for hverandre slippe ut.
Héroes!
En til?
Héroes!
Klare?
Héroes!
Pokker!
Tiden er inne.
Da har tiden kommet.
Ordene var som vepser
Gatene som sanddyner
Da jeg ventet på at du skulle komme
I en kiste Jeg tar vare på dine streif
Og en krone
Med det flokete håret ditt
Jeg håper du finner En endeløs regnbue
Når du går opp scenetrappene
må du legge alt annet enn musikken bort.
Det eneste stedet hvor Héroes virkelig forstår hverandre
er på scenen, med vår musikk.
Bandet hadde en veldig kort levetid.
Bandet kunne ha kommet mye lenger og gjort så mye mer.
Skulle ønske at vi fortsatt holdt på, med 15 album.
Da hadde vi virkelig skrevet historie.
Katedralen er din kropp…
Ingen tok over for dem. Og derfor
blir Héroes ansett som noe av det mest unike som fins.
I løpet av de ti årene de var inaktive, vokste de mer
enn da de var sammen. Det er uvanlig i rockens verden.
Sangene og musikken overlever alt.
Jeg kjenner ikke forskjell på Kyss og røtter
Jeg hadde drømt så lenge om å stå på en stadion og ha en egen bro,
slik som Stones.
Drømmene gikk i oppfyllelse.
Nå er du på lista mi
Over løfter jeg skal glemme
Alle sammen!
Det er følelsesladet når noe tar slutt.
Å avslutte en jobb godt er bedre enn å gjøre den for alltid.
Tusen takk!
Farvel!
Den rette gnisten
Tusen takk!
Den rette gnisten
Farvel for alltid! Det var alt!
Den siste Héroes del Silencio-konserten fant sted i Valencia 27. oktober 2007.
Mer enn 80 000 kom på konserten.
De har ikke spilt sammen siden.
Héroes!
Du trenger ikke å imponere meg
Eller flyte med strømmen med meg
Jeg drar vekk herfra
Langs nåtidens bredder
Der mennesket kveles
Skriver sitt siste ønske med svart chili
Det er som tortur å være med deg
For meg er du giftens alkymi
Nederlag er ikke et alternativ
Og det fins ingen unnskyldninger
For alltid
Virker veldig lenge for meg
For alltid
Ingenting varer evig, nei
For evig
Ingenting varer evig
Raseriets kraft
Og tungens egen trang
Jeg har ikke resten av livet
Det fins fremdeles bokser Med overraskelser i
Nederlag er ikke et alternativ
Og det fins ingen unnskyldninger
For alltid
Virker veldig lenge for meg
Jeg kommer med en bitter tunge
Og et nedslått hjerte
For alltid
Ingenting varer evig
For alltid
Ingenting varer evig
For alltid
Ingenting varer evig
Nei
Tekst: Fredrik Island Gustavsen