Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Héroes!
- Először is, jó estét! - Helló! Mi újság?
Talán mutatkozzatok be!
Mi ismerünk titeket, de mások még nem.
- Joaquín vagyok. Basszusgitár. - Én Juan. Gitár.
Enrique vagyok, énekelek.
Én Pedro vagyok.
Szeretnénk, ha bárki lehetne az Héroes del Silencio rajongója.
Nem csak a tinilányoknak, vagy a negyveneseknek zenélünk,
vagy az underground, vagy az avantgárd kedvelőinek.
Mindenféle közönséget szeretnénk elérni.
Nem akarjuk beskatulyázni magunkat.
Melyik műfajba tartozik leginkább a zenétek?
Ezt még nem döntöttük el.
Úgy tűnik, túl korai lenne, nem?
Majd hat vagy hét album után többé-kevésbé tudni fogjuk, mit akarunk.
Talán még nem forrott ki, hogy kik vagyunk zenekarként.
Még nem alakult ki az önképünk.
Hogy alakult meg az együttes?
Mint a legtöbb banda.
Összejöttünk, elkezdtünk demókat gyártani,
és elküldtünk pár klipet a lemezkiadóknak egy madridi szerződés reményében,
mert Zaragozában elég nehéz.
Hősöknek tartjátok magatokat?
Héroes!
Por, köd, szél és nap
És ahol víz van, egy gyümölcsös
Északra a Pireneusok
Ez a föld Aragónia
Északra a Pireneusok Délre a néma hegyek
Az Ebro szeli ketté középen
Ez a föld Aragónia
ZARAGOZA, 1984 TAVASZA
Por, köd, szél és nap.
Egy város a sivatag közepén,
elzárva a főbb spanyol városok kulturális virágzásától.
Nem ilyen helyeken szoktak befutni a rocksztárok.
De zajlik valami Zaragozában,
ahol már több, mint 50 együttes jelentkezett Aragóniából
egy történelmi rendezvényre a városban.
Zaragoza első Pop, Rock és Egyebek kiállítása végre megkezdődött.
Az a jólnevelt lány
Az elmúlt három napban több, mint 25 ezer fiatal élvezte
az úgynevezett „Movida Zaragozanát”.
Nem adhatom már neked a szívemet…
Kulturális katarzis a rock számára ellenséges földön,
ahol a fiatal álmodozók…
Ne keress engem többet
Az expó egyik fénypontja volt az a rész,
ahol kalózfelvételeket és független lemezeket árultak.
Új cégek kelnek versenyre a nemzetközi kiadókkal…
Persze, hogy emlékszem. 1984-ben felléptem az expón
a Proceso Entrópicóval.
Halott hamu a bőrödön
Új aranypikkelyek
Büntetés a hűtlenségért…
Teleplakátolták a várost. Mindenütt „Zumo de Vidrio”.
Mióta láttalak, nem tudok gondolkozni…
Az Héroes tagjai különböző zenekarokból jöttek.
Pár napig az Edición Fríával és a Tres de Ellosszal játszottam.
- Pedro a Los Modosszal. - Nem.
Nem is voltam ott. Nagyon fiatal voltam.
II. János Pál megfogja a puncimat!
II. János Pál, a barátod akarok lenni
Akarom, hogy fogd meg a puncim !
Segíthet létrehozni egy fontos központot Zaragozában, Madrid és Barcelona mellett.
Idővel elválik, ki marad meg.
A fő, hogy van lelkesedés, ambíció és valami mindenkinek.
Most láttuk először,
hogy Zaragozában valami átütő erejű dolog történik.
Mindenki azt mondja, hogy az expó abszolút pozitív élmény volt.
ZENEKRITIKUS
Matías Uribe
azt írta az újságban, hogy a Zumo de Vidrio jó volt.
A ZUMO DE VÍDRIO SZERINTÜNK AZ EXPÓ LEGJOBBJA
Elképesztő volt ezt olvasni,
hogy jók voltunk, amikor szarok voltunk.
Először Juannak mutattak be
a zaragozai Los Navarros nevű bárban.
Valaki azt mondta,
„Juan egy Zumo de Vidrio nevű zenekarban játszik.”
Basszusgitárost kerestek, és vállaltam, hogy elmegyek a következő próbára.
Szóval megjelentem az erősítőmmel és a gitárommal.
Pár nap múlva
az énekes, Juan unokatestvére nem jött el a próbára.
És… amíg vártunk,
elkezdtem játszani David Bowie egyik számát.
Csak néztem, és azt mondtam: „Ez a srác tud énekelni."
A sötétbe veszve
A hangnak nincs értelme…
Egyértelmű volt nekem, ezért azt mondtam:
„Csinálnunk kell egy rendes bandát.”
Nagyon fiatalok voltunk, és mindenbe belevágtunk,
mert azt hittük, mindenből csinálnunk kell egy kicsit,
hogy a zenészekre és a zenére is rátaláljunk.
Egy nap fogtunk egy magnót, egy kazettás magnót,
beraktunk egy kazettát, és egyből…
„HÉROE DE LEYENDA”, ELSŐ DEMÓ, 1984
Elhomályosodott szemében
Elvittük a felvételt Cachinak a Radio Zaragozába.
„Zaragozai zenekar vagyunk.” Megnézte, és így csinált:
Vagyis: „Meghallgatom.”
De másnap, vagy két nap múlva,
délután háromkor bekapcsoltam az El selectort, és ezt hallottam:
A műsort az Héroes del Silencio remek dalával fejezzük be.
Cachi búcsúzik. Puszi, ölelés, csaó és viszhall!
Az volt életem legboldogabb napja.
Amikor első alkalommal behívtak minket a rádióba,
eldöntöttük, hogy a dal címe lesz a nevünk.
Azt mondtad, az „Héroe de Leyenda” jóformán a zenekar himnusza.
Elárulja, hogy ki vagytok valójában?
Igen. Az „Héroe de Leyenda” először „Héroes del Silencio” volt.
Innen van a nevünk.
A dal arról szól, mit jelent ez a név.
A csend minden
A saját feledésébe merült hős…
Véletlenül kezdtem énekelni.
De a váltás után, amikor énekes-basszusgitáros lettem,
egyre nagyobb kedvet kaptam a dalszövegek írásához.
Érzem a földet a terasz alatt
Valaki bemászik az ablakon
Elfeledve…
Rájöttem, mi a frontember szerepe.
De csak fokozatosan, mert eleinte csak basszgitáros-énekes voltam,
és oda voltam szögezve a mikrofonhoz.
Aztán végül úgy döntöttünk,
keresünk egy basszgitárost, hogy szabadabban mozoghassak a színpadon.
És túl gyorsan száguldok…
A szomszédban próbáltunk.
Nem érhetsz utol…
Összefutottunk egymással a próbákon, vagy a sarki bárban, kávézás közben.
Már volt repertoárjuk. A számaik jobbak volt, mint a mieink…
Az Edicíón Fría sok Cure-feldolgozást játszott.
Volt pár jó dalunk, de én voltam az énekes.
Szóval, semmi különös.
Játék a képekkel
Ha valaki sír, elesnek…
Rájössz, hogy meg tudod csinálni.
Felveszünk egy albumot, nagyobb koncerteken játszunk, mint korábban.
Pedro, Juan testvére az orvosi egyetemre koncentrált,
és csak azzal akart foglalkozni, ezért keresnünk kellett egy dobost.
Elkezdtem hallgatni őket Cachi híres rádióműsorában, az El selector-ban.
Nem sokkal később kerestek egy dobost.
Ott voltam, láttam a próbáikat.
Eldobtam az agyam. Akkor a Los Modosszal nyomtam.
Ugyanott, ahol találkoztam veled…
„Hé, te dobos vagy, gyere és játssz!”
Beültem. Azt mondtam: „Úristen!
Atyaúristen!”
És doboltam.
AZ IGUÁNÁK SZIGETE (VALDIVIA-BUNBURY)
Az iguána
Nagy reményeik voltak.
Sőt, otthagyták az iskolát, hogy a zenének szenteljék minden idejüket.
Keményen dolgoztak.
Most Salamanca a pop fővárosa.
Elkezdődött a 26. Radiocadena Fesztivál.
Idén először a popzenéé a főszerep.
Volt egy országos zenei verseny, mindenhonnan érkeztek zenekarok.
Megérkeztünk, hotelben szálltunk meg, ott volt egy csomó riporter.
A fellépésünk előtt azt mondtam Cachinak:
„Hé, cseréljük már ruhát! Úgy nézel ki, mint egy zakkant.”
És úgy mentem ki a színpadra, mint egy… nem is tudom, mi.
Bár a levegő Nem tudja, mi történik
A szél
Beléd kap
Nem hallom a hangod
Mindig messze van
Ó, ne, olyan messze van
Nagy verseny zajlott a fesztiválon a 429 résztvevővel.
Aztán minden város szavazott.
Bejutottunk az elődöntőbe, és másodikak lettünk.
Matías szerint a versenyt megbundázták, hogy mások nyerjék meg.
Írt pár cikket az El Heraldo-ban, megmondta a magáét,
mert nem mi nyertünk.
Nagyon dühös voltam.
Elcsalták!
Nem a zenekarokat nézték. Egy asztalnál ültek, ettek és ittak.
MATÍAS URIBE, ÚJSÁGÍRÓ
Egy étterem erkélyén ültek,
kilátással a színpadra, nagyon messze.
Ott volt a zsűri, de oda se néztek a színpadra.
Akkoriban vereségnek tekintettük.
De másodikak lettünk.
Ez jobb helyezés, mint amit a legtöbb spanyol előadó az Eurovízión elér.
Nem nyertünk, de úgy mentünk haza, hogy a következőt mi nyerjük.
Nem így lett, de legalább a szándék…
megvolt.
Erősebbek lettünk, mert többre vágytunk.
Bár a levegő Nem tudja, mi történik
A szél…
Nehéz volt eljutni idáig?
Nehéz egy ilyen zenekarnak? Mert Aragóniából jöttetek, ugye?
Igen, nehéz, mert nem egy nagyvárosból származunk.
Ez azért számít, mert itt nincsenek tehetségkutatók.
Az emberek nem a nagyvárosokon kívüli zenekaroktól várnak demókat.
Errefelé senki sem keres új bandákat.
A pop Spanyolországban elég unalmas volt.
A szövegek…
Persze, én is hozzájárultam, mert az Olé Olé tagja voltam.
Száguldok
Nem tudok megállni…
Többféle dolgot akartam csinálni a karrieremben.
Azt javasoltam Robertónak, hogy fogjunk össze.
Megkérdeztem, minek. Azt mondta: „Producerkedni!”
Én: „Sose csináltam ilyet.” Ő: „Én sem, de mázlista vagyok.”
Mondd, mikor…
„Figyelj, láttam egy zaragozai bandát,
ami valószínűleg tetszeni fog.”
Küldtek nekem egy négy-öt dalt,
amit figyelmesen meghallgattam otthon.
Őszintén? Nem lenyűgözött le.
„Csak van közte valami! Nem tudom. Hallgassuk meg újra!”
És megint hallgattuk, mert azt mondták,
hogy ez a zaragozai zenekar remek.
Enrique és Juan folyamatosan hívogatott.
Elhívtak a koncertjükre Zaragozába, az En Brutóba.
Elmentünk Zaragozába,
és azt vettem észre, hogy az emberek szinte ölre mennek, hogy bejussanak.
Egy zaragozai banda bulijára. „Állj! Mi ez?”
Csendet !
Hallottam egy hangot
Talán valaki emlékszik még rám
Nem megy, tragikus fény…
Robertónak és nekem is nagyon tetszettek. Bementünk az öltözőbe…
…hogy hasba akasszuk őket, valami ordas nagy kamu szöveggel.
„Megpróbálunk leszerződtetni titeket,
meg így, meg úgy, meg amúgy.”
Csorgott a nyálunk.
Elég művészi tapasztalatom volt ahhoz,
hogy tudjam, milyen lépéseket kell tenni a létezéshez.
És ők létezni akartak.
És nem emlékeszem
Milyen a lelketek bűneinek látványa…
Nagyon sokáig tartott…
A többi lemezkiadó,
az enyémen kívül, hallani se akart rólunk.
Azt kérdezték: „Mit akartok ezzel? Ez nem…”
Akkoriban a techno-pop volt a menő.
Azt mondták, a gitáros bandák kimentek a divatból.
Akkor a PolyGram még azt mondta: „Nem, jellegtelenek, furák.”
A Warner: „Pont, mint a La Unión.”
Nem érdekelte őket. A CBS-t sem. Egy kiadót sem érdekelt, a kicsiket sem.
Meg sem hallgatott minket senki. Senki.
Végül, egy évvel később
az EMI-hoz kerültem, és odamentem a cégem elnökéhez.
Azt mondtam neki: „Rafa,
figyelj rám! Ezt muszáj felvenned.”
„Előbb vegyünk fel egy kislemezt. Egy maxit, ha akarod.”
„Ha több, mint 5000 példány elkel belőle, adok egy rendes szerződést.”
Nagyon kicsi volt a költségvetésünk. Képzelhetik!
Beengedtek a stúdióba
egy-két estére, hogy felvegyük a lemezt a Hispavox együttesei után.
Odaküldtek a stúdióba. Épp a Cantores de Híspalis volt bent.
Az emberek táncra találták ki a coplát...
Amikor az a Los Marismeños együttes befejezte a felvételt…
Rohannunk kellett, hogy felállítsuk a felszerelést,
és minél gyorsabban felvegyük…
Szerencsére felkértem…
Jól döntöttem, hogy egy angol hangmérnököt kértem fel
Londonból, akit Steve Taylornak hívtak.
Ott dolgozott.
Steve először azt mondta:
„Gus, nem tetszik ez a banda.”
Én meg azt, hogy: „Csak tedd a dolgod!”
„Steve, fogd be, és végezd a munkádat!”
Ilyen az elviselhetetlen üresség…
De ha nem sikerül…
Ha nem tudunk eladni belőle annyit, hazaküldenek.
Elmentünk egy hosszú turnéra, hogy népszerűsítsük.
Klubokban játszottunk Valenciában.
Mindenfelé felléptünk Spanyolországban a rádióban, helyi és regionális tévékben.
az Héroes del Silencio az egyik legígéretesebb zaragozai popbanda.
Részt vettek több regionális versenyen.
Most végre van saját albumuk.
Elmentünk tévékbe.
Voltak szar fellépéseink, meg jók is. De nyomultunk.
Nagyon fiatalok és újak.
Ez az Héroes del Silencio.
Mindenütt játszottunk.
Néha szar helyszíneken, de nyomultunk.
…ez az új, pop-rock stílusú együttes.
Minden rádióban játszani kezdték az „Héroe de Leyendát” Spanyolországban.
Gusta kiadója azt mondta, hogy azonnal cseréljük le az album borítóját.
„Nagyon sötét. Jóképűbbnek kell lenniük.”
Bár ez tovább növelte az eladásokat,
a kritikusok…
még kritikusabbak lettek velünk.
Mesterkéltek vagyunk, eltűnünk a süllyesztőben,
egy nyarat adnak nekünk.
Ha belegondolok, mi minden történt ezután…
de csak lépésről lépésre.
Mindig az aktuális helyzetre reagáltunk.
Szerintem a sors akarta úgy, hogy minden jól alakuljon.
Nem csak 5000 példány kelt el.
Vagy 30 000 kislemezt eladtunk.
A kiadó hitt bennünk, mert hatszor többet eladtunk a vártnál.
Az EMI-ban másképp kezdtek rám nézni.
Azt mondták: „Na, nem is rossz.”
Már az elején, Montesano, mi többiek,
Cachi is, persze,
láttuk, hogy tényleg elég tehetségesek,
hogy befussanak zaragozai rockzenekarként.
És fogadtunk.
A rock and rollra.
Elhomályosult szemében
Ott dereng az örök büntetés
A legendás hős
A végzet álmának szereplője
MADRID, 1988 TAVASZA
Hogy vagyunk ma reggel?
Remekül.
- Te? - Szuperül!
Te?
EMI / HISPAVOX
A lemezkiadó azt mondta:
„Kapjanak egy igazi szerződést. Küldjétek be őket!”
Megkérdezték, hajlandók vagyunk-e Madridban élni.
Nemet mondtunk.
Zaragozában voltak a gyökereik, és nem akartak elköltözni onnan.
Nem tudom, makacsságból, vagy mert a magunk útját akartuk járni.
…Zaragozába.
A következő állomás: Calatayud.
Menedzser kell nekik. De nem tudjuk, hogy kell csinálni.
És így jött a képbe Pito.
- Pito. - Pito.
- Pito… - Pito.
- Pito
Vannak, akik Pito Tervnek hívnak, mások Pito Dreamsnek.
A tükörbe nézek, és boldog vagyok
Mindig csak magamra gondolok…
Emlékszem, épp Gijónban voltam, és az „Autosuficienciát” hallgattam
a kocsiban, a tengerparton vagy a hegyekben.
Valószínűleg almabort ittam, és azt a dalt hallgattam.
És azt kérdeztem: „Mit keresünk itt?”
Bezárva a házban
Semmi sem érdekel…
Alapítottam egy ügynökséget az Alaska y Los Pegamoidesszel
Terror a szupermarketben
Horror a sarki boltban
Eltűnt a csajom…
Nekik köszönhetem,
hogy megismertem azt, amit később úgy neveztek:
„Movida Madrileña”, nem tudom, miért.
Négy rózsaszál a tiszteletedre…
Pito volt a legjobb akkoriban.
Volt egy ügynöksége, a 10/Diez,
amely abban a korszakban a pop-rock együttesek
legmeghatározóbb ügynöksége volt.
Pitónál volt az Alaska…
Gabinete…
Loquillo…
- Los Coyotes. - Los Golpes Bajos.
Lions in Love.
Befutott előadók.
ZENEI ÚJSÁGÍRÓ
De azt mondta: „Ezt most én építem fel,
a kiadóval és a médiával együtt.”
Pito meglátta a tehetségüket, mikor leszerződtette az Héroest.
Nem tudom.
Nem tudom, miért jönnek hozzám, vagy én miért keresek valakit.
Szerintem minden csak az ölembe hullik. Tényleg nem tudom.
Nézni akarom, ahogy a holtakkal táncol
Az a barna derék, ami megőrjített…
Pito otthonosan mozgott a rock és a pop underground berkeiben,
és az emberek felnéztek rá.
Nem tudom, miért. De komolyan.
Hülyeségnek tűnhet.
Néha azt hiszem, okos vagyok, máskor meg, hogy hülye.
MADRID, 1989 JANUÁRJA
BEMUTATÓ A SAJTÓNAK ÉS AZ EMI-NAK
Igen, bárgyú, elavult, elvont.
Az első igazi emlékem az Héroesről
Kafka-szerű.
Délután kettőkor vagy háromkor,
egy keddi napon…
Sajtóebédet tartottak, és a mi fellépésünk volt a desszert.
Olyankor nem túl jó a hang.
Az emberek rákot esznek és pezsgőznek.
Gondolom, ez nem egy tipikus fellépés, de szeretnénk bemutatni a bandát.
Emlékszem, Olvido és Loquillo eljött velem,
de nem tudták, tetszeni fog-e nekik a banda.
Azt mondták: „Nem tudom, mit gondoljak a bandáról. Újra látnom kéne őket.”
„De van itt egy igazi rocksztár.”
Pito felhívott, és azt mondta: „Vállalom őket.”
Mi a következő lépés? Logikusan, egy album felvétele.
Ugyanaz volt a probléma, mint az első maxi-kislemeznél.
A Cantores, Luz Casal, Mari Trini után mehettünk.
„Ma este van pár óránk. Tudtok jönni?”
„Persze, máris!”
Néha nem emlékszem másra
Csak egy beszélgetésre…
Mindenki nagyon ideges az első album felvételekor.
Juannak remegett a keze.
„Jaj, Gustavo, várj egy kicsit!”
Értem, hogy az Héroes azt gondolta: „Bakker, jobbat is tudtunk volna.”
Vegyes érzéseink voltak az albummal kapcsolatban.
Az én ízlésemnek kicsit lapos volt.
Nem adta vissza az élő koncertek hangzását.
Egyik reggel felkeltünk, bementünk a stúdióba,
ahol megmutatták az előző esti hangszerelést.
Pár trombita egy dalban.
Szintis fúvósokkal.
Nagyon… gagyi volt.
A bandának egyáltalán nem tetszett.
Eléggé sértő volt.
Nem emlékszem. Trombiták…
Bementem az igazgató irodájába,
és azt mondtam: „Most rögtön visszamegyek Zaragozába.
Vége a zenei karrieremnek.
Nem érdekel a folytatás, ha az a trombita nem tűnik el.”
Nagyon dühös lett.
Kivették belőle.
Legyen popos.
Popos hangzású a rádióformátumokhoz.
Ilyen nyomás volt rajtam. El kellett adnom.
Az az akkoriban oly sokat kritizált produkció
segített az Héroesnek beilleszkedni az országos zenei életbe.
Mondhatjuk, hogy jó döntés volt,
mert bekerültünk a rádióba, és az egész ország megismert minket.
Egy együttes csupán egy mini-albummal
és rengeteg élő fellépéssel, jó pénzért.
Meg tudtok élni ebből?
ELSŐ ORSZÁGOS INTERJÚ
Nehezen…
Még nem, mert felszerelést kell vennünk az idei turné bevételéből.
Most, hogy kiadtuk a nagylemezt, négyszer annyi fellépésünk lesz.
- Ne essetek túlzásba! - A cucc…
Ne vigyétek túlzásba! A négyszer több az 130 koncert.
Jelenleg csak két zenekar csinálja ezt Spanyolországban, és őrület.
A pénznél fontosabb az életed.
Szóval 130 koncert…
Héroes del Silencio.
- Ez az. - Igen.
Ez…
- Ez. - Ez szuper, haver.
Ez itt ő.
- Őt itt Pedrónak hívják. - És ez ki?
Ő az énekes, ugye? Te vagy az énekes.
Adtok egy autogramot?
Már jó ideje együtt voltatok, mikor jött
„Az év új együttese” cím. Nem fura?
Zaragozában, Aragóniában dolgozunk,
úgy négy-öt éve.
Szóval szerintem ez jelezte, hogy elértük az országos szintet.
És végre megtaláltam az utat
Ami irányítja a lépéseimet
Ma este a szerelem vár rám
Az ajkaidon
Minden pillantással, Istenem…
Hölgyeim és uraim, ez A Média Tarde, és az Héroes del Silencio!
Már kidobtam
A rothadt gyümölcsöt örökre
Persze, hogy playbackeltünk a tévében.
Minden playbackről ment.
Nem volt mit tenni.
Harcolnunk kellett, hogy ne sárga legyen a dob…
FIATAL EGYÜTTES
…és ne legyenek háttértáncosok.
Rengeteg vitánk volt emiatt.
Egyértelművé akartuk tenni, hogy maradunk a rocknál és a sötétnél.
A cigány vér az ereimben…
És ennyi. Szerepelsz pár műsorban, és bumm.
Előbb vagy utóbb
Beleveszek a láncokba
Címlapokra kerültünk, híresek lettünk.
Egyik napról a másikra befutottunk.
Hirtelen jött a hírnév.
Ez meglepetés volt, még a kiadónak is.
Naná. A kiadó teljesen ledöbbent. Nem értették. „Hogyhogy?”
Bekerültek a Los 40-be, és ez mindent megváltoztatott.
Figyelem! Ezen a héten az első hely ezeké a zaragozai fiúké.
Jöjjön az Héroes del Silencio és a „Flor Venenosa”!
Nem találom a szavakat, hogy mondjam el…
Az album tiszta hangzása
és az élő fellépések
a zenekar két arcát mutatták,
és ez jól működött.
Vigyél távol a sok zajtól
Amit tegnap hallottunk…
Senki sem tudja megmondani, hogy valami sikeres lesz-e, vagy nem.
Senki sem tudja a titkot.
Az emberek meghallották, megtetszett nekik, és megvették.
Vették, mint a cukrot.
Azt hiszem, a szóbeszédnek nehéz gátat vetni.
Mindig a kutat keresed… Hogy levegőt vehess
Valami egészen egyedivel rukkoltak elő.
Spanyolországban nem volt hozzájuk hasonló zenekar.
Spanyolországban, ha valakinek jól megy, rájuk terelődik a figyelem,
és mindig van olyan, akinek ez nem tetszik.
Volt egy nagy hátrányuk.
Az emberek azt mondták, Enrique jóképű.
Hogyan legyünk komoly banda,
ha 15 éves lányok a rajongóink?
Szóval attól kezdve kicsit…
Madrid afféle monopolhelyzetben volt.
És ha valamit ők nem hagytak jóvá…
Diego Manriquét is beleértve.
Ha hallja ezt, remélem, tiszta és érthető, amit mondok.
Ha nem adták rá az áldásukat, nem tehettél semmit…
ZENEI ÚJSÁGÍRÓ
…szerintük.
A kritikusok a munka jellegéből adódóan
szinte olyanok, mint a remeték a sivatagban, akik azt hajtogatják:
„Mind pokolra kerültök!”, és így tovább.
Ezért a kritikusok úgy érzik,
és nem teljesen alaptalanul, hogy senki sem figyel rájuk.
Így az, hogy az Héroes del Silencio odafigyelt a kritikákra,
egyfajta legitimitást adott a kritikusok munkájának.
Bejezed valahol a koncertet, utazol 600 kilométert,
és akkor látod, hogy mit írt valaki…
…de nem tudsz visszamenni válaszolni.
„Hogyan reagálhatok rá?”
Úgy, hogy ráteszem az albumra.
Az Héroes del Silencióval az a helyzet, hogy első hallásra
az a benyomása az embernek,
hogy a zenekar egy lemezkiadó terméke,
vagy legalábbis a lemezipar irányítja,
lévén, hogy Gustavónak az Olé Oléból köze volt hozzá, satöbbi.
Aki egy nemzetközi kiadónál van, az szar.
Csak azért, mert… Csak ezért húztak le minket.
Aztán az imázsuk miatt.
Az első albumukról alkotott kép
azt a benyomást keltette, hogy az övék egy „frizura banda”.
Minden nagyon kiszámított, színpadias volt.
„És egy jóképű énekes is a tinilányoknak.”
Meg se hallgatták őket.
A kérdés a következő:
Arcának melyik oldalára omlik
az Héroes del Silencio énekesének hosszú, szőke haja?
Kiakadtak azon, hogy Enriquének hosszú szőke haja volt.
Most mit mondjak?
Megérteném, ha három lába lenne.
Bunbury egy hosszú hajú angyal volt.
A karizmája és a képessége, hogy átalakuljon a színpadon,
lángra lobbantotta a nők szenvedélyét.
Enrique előadásmódját is kritizálták.
„Legszívesebben felgyújtanánk az Héroes énekesének szőke haját.”
Volt, aki túl messzire ment.
Idegesítő volt, és szerintem még most is az.
Mert ez az életünk volt, a fenébe is!
Elegük volt abból, hogy laposnak és nyálasnak nevezik őket.
Emlékszem, egyszer
Enrique azt mondta, hogy abbahagyja.
A kilátásba helyezett második album kicsit ránk ijesztett.
De rengeteget dolgoztunk rajta.
Rendesen felkészültünk a második album felvételére.
Izgatottan vártuk, hogy találkozzunk Phil Manzanerával.
Mindig is imádtam a Roxy Musicot.
És az, hogy eljött az egyik koncertünkre, olyan volt, mintha a király jött volna el.
Pito mesélt az Héroesról, és megkért,
hogy nézzem meg őket Calatayudban.
És mikor megláttam őket, azt gondoltam: „Ezek a fiúk rocksztárok.”
ZENEI PRODUCER
Tiszta feketében voltak. A közönség is tiszta feketében.
Néztem őket, néztem a közönséget,
és láttam, hogy nagyon betaláltak az embereknél.
Rögtön megláttam bennük a lehetőséget.
A vadon törvényei
Előlük nincs menekvés
Eljött a koncertre, dumáltunk,
is kimondta a bűvös szavakat:
„Szeretném, ha olyan lenne a felvételen, mint élőben.”
Azon az estén tört ki az Öböl-háború.
Ezért sosem felejtem el.
Az az este…
azért is nagyon jelentős volt nekem, mert amikor visszamentem a hotelba,
felhívtak Londonból, hogy az édesanyám haldoklik.
Megkérdezték, haza tudok-e menni.
Így elindultam a reptérre, a Barajasra, de lezárták…
a háború miatt.
Mert amerikaiak gépei állomásoztak ott.
Emiatt elkéstem. Édesanyám meghalt, mire megérkeztem Londonba.
Szóval az az este…
örökre megmarad.
Így sajnos sose fogod elfelejteni a napot, amikor megismerted az Héroest.
Héroes.
Szóval az emlékeimben…
végül az az este…
Azt mondják, az éjszaka
Csupa varázslat…
Nagyon örültünk,
mert a stúdióban volt egy régi hangpult az Abbey Roadról.
Csak hat van belőle az egész világon.
Fantasztikus!
Ha együtt játszanak,
ahogy régen játszottak,
meg tudjuk ragadni az energiát a stúdióban.
És sikerült olyan hangzást létrehozni, ami valóban a miénk volt.
Oly korán virrad a hajnal
És annyira egyedül vagyok
Ez a leg-Héroes-esebb album.
Véleményem szerint nem sokat hangszerelt rajta.
Ez a legjobb, amit egy producer tehet.
Szinte semmit.
Hadd csinálja a zenekar, ahogy szokta, és legyen jó a hang.
De ne csináld a dalokat helyettük!
A felvétel közben
megálltak ebédelni és vacsorázni.
Itt, Angliában,
ha tudsz enni egy szendvicset a 12 órás stúdiómunka közben, mázlid van.
De minden alkalommal azt mondták: „Ebédeljünk! Vacsorázzunk!”
Azt gondoltam: „Hú, jó sok időt elvesztegetünk,
de jó a társasági élet.”
Teljesen más volt, mint amit megszoktam.
És tetszett.
Összejöttek a dolgok, és megtörtént a varázslat.
Néha minden jól alakul.
Néha.
Azzal az albummal így volt, de aztán soha többé nem ismétlődött meg.
Tulajdonképpen,
van benne valami nagyon egyszerű,
ez…
Aztán ez…
Nagyon egyszerű, de visszhangoltam, és…
Ezt játszottam, és…
Rajta hagytam a visszhangot, és…
Hűha! Kezdve a gitárral és visszhanggal.
Bántam is, hogy miért nem én találtam ki ezt.
Mert szuper volt!
Az egyik dalon dolgoztunk, és nagyon feldobódtunk,
és kurva jó volt.
Eladhatod magad…
Az „Entre Dos Tierras” az Héroes del Silencio első kislemeze!
Ha hatalmat akarsz
Az Héroes del Silencio Senderos de Traición című albuma
százezer példányban kelt el az első héten!
Az Héroes és a Senderos de Traición előreugrott a slágerlistákon.
A legkeresettebb banda az országos pop-rock műfajban.
A Senderos de Traición minden rock rekordot megdöntött Spanyolországban.
A Senderos de Traición gyakorlatilag platinalemez,
példátlan eladási számokkal.
Hagyj
Nem az én hibám, hogy bukni látlak
Bár a nevük Héroes del Silencio, mennyire volt jó a hangzásuk?
Az 1990-es év legjobb dala: „Entre Dos Tierras”.
Tudtam, hogy ez a szám sok ajtót ki fog nyitni előttük.
Mi a helyzet?
Fél nyolcig aludtam, és akkor hirtelen felriadtam.
Csak rohangáltam össze-vissza.
Még a bőröndömet se nyitottam ki.
Nem az első eset
Hogy megtudhatom, mi az őrület
És most végre
Tudom, milyen
Hogy még a karomat sem tudom irányítani
Fáradtnak tűnsz, uram.
Nem úgy éltünk, mint a hírességek.
Zaragozában laktunk,
és ugyanazokba a bárokba jártunk, mint két éve.
Megígértem anyámnak, hogy veszek neki egy bundát, ha híres leszek.
- És vettél? - Persze.
És vettem egy ekkora toledói kardot is, amit magammal vittem a turnéra.
Muti a kardot!
Nem tudom, hány hazai koncertünk volt.
Nem tudom, kábé 130.
Amikor elértük a 80-at, elkezdtünk más országokban gondolkozni.
Ezt őrültségnek tartotta
a menedzserünk és a lemezkiadó, de nem törődtünk velük.
KÖZÉP-EURÓPA, 1991
Ebből a hálószobából
A világűrbe…
Volt egy elképzelésük,
és egy céljuk, ami nálam hiányzott. Nagyon hálás vagyok nekik.
Emlékszem az első európai turnénkra.
Volt pár koncertünk Svájcban. Volt néhány Belgiumban.
Beszállsz a furgonba, elmész Belgiumba, játszol, aztán hazajössz.
Ha már Cádizban vagy, miért ne ugranál át Brüsszelbe?
Nyerek vagy veszítek
Soha nem érdekelt
A kockázat az, ami elvarázsol
Nem az, hova mész
Egy kicsi bár volt,
és a sarokban volt egy kis színpad,
egy énekesnek elég egy szál gitárral, de nálunk ott volt az egész cucc…
Amikor megláttak
a Marshallokkal, meg minden, azt kérdezték: „Mit gondoltak?”
A színpad alacsonyan volt.
Felállítottuk a dobokat,
és azon filóztunk, hova tegyük a többit.
Csodásak voltak azok a bulik,
mert a népek élvezték, hogy ilyen kicsi helyen láthatnak minket.
az Héroes del Silencio Zaragozából.
Nagy sztárok vagyunk Spanyolországban,
de Németországban mégis egy szaros kocsmában játszunk,
vagy egy pici bárban…
Nem volt tervünk.
Diákszállókban szálltunk meg.
Jó sok kilométer, jó sok nevetés.
Közösen dolgoztunk, és élveztük a dalszerzést.
Klassz idők voltak.
Naponta hat-hét órát a furgonban ültünk.
Egész nap együtt voltunk. Ez egy négyes házasság.
Nagyon szoros volt a kapcsolatunk, egész nap együtt voltunk,
tele izgalommal és reményekkel.
Hogy felejthetném el
Azt, aki egyszer segíteni akart
Ha nem tudom megbocsátani
A fájdalmat, amit okoztál
És körülvesz mindenütt ?
Ugyanazokkal az emberekkel utaztunk az összes turnéra,
ugyanazzal a műszaki csapattal.
Akik totálisan megértették,
hogy akarjuk előadni a zenénket, mit akarunk csinálni.
Egy jó csapatot hoztunk össze, hogy megerősítsük, kik vagyunk.
Ki vagy rúgva.
- Nem láttad Martínt? - Martín!
Martín volt a turnémenedzser, aki velünk utazott a furgonban.
Ő intézte a napi dolgokat, szobafoglalást, meg mindent,
ő hívott minket a hangpróbákra.
Mintha a turné atyja lett volna.
Martín, hagyj élni, haver!
Hagyj élni, Martín!
Mindent tudott a turnézásról és turnémenedzsere volt
több spanyol sztárnak.
Azért adtam melléjük, mert tudtam, hogy ő a megfelelő ember,
és mert nagyon jól megértették egymást.
Mint egy testvér. Mindig velünk volt.
Mindenben segített minket.
Martín nagyon fontos volt
a zenekar életében, mert olyan ember volt,
aki nyugalmat teremtett.
Ha jobban vetted volna a kanyart…
Egyenesen mentünk, te idióta!
Ugyanazt csináltuk a következő évben, főleg Németországban.
Meghívtak minket a berlini Ich bin Ausländer fesztiválra,
és az teljesen megváltoztatta az életünket.
FESZTIVÁL A RASSZIZMUS ELLEN BERLIN, 1991 ŐSZE
Azt mondják, az éjszaka
Csupa varázslat
És hogy egy kobold álomra szólít
És tudom, mostanában
Alig álltam meg
És úgy érzem, tévelygek
Játszottunk…
Köszönjük!
…aztán mikor az öltözőhöz értünk, nem tudtunk bemenni.
Mint a Marx fivérek kajütjelenete A botrány az operában c. filmben.
Rengetegen ott termettek. Isten tudja, honnan.
Mind aláírt szerződést akarnak.
Az a fesztivál vízválasztó volt, mert adták a tévében,
és egész Németország látta.
Onnantól kezdve…
Héroes del Silencio…
Héroes del Silencio!
Guten Abend, Frankfurt!
TURNÉ
…Héroes del Silencio!
Héroes del Silencio!
Az „Entre Dos Tierras” óriási siker lett Spanyolországban,
majd később egész Európában.
Az egyik legizgalmasabb rockzenekar idén nyáron az európai színpadokon.
Héroes del Silencio.
Berlinben, az egyik koncerten
a félmeztelen Enrique mellett álltam,
és 3000 német üvöltötte előttünk, hogy: „Entre los tierras…”
Ettől felállt a hátamon a szőr.
Látni a tömeget:
„Entre dos tierras…”
Azt se tudták, mit énekelnek.
Senki sem értette, mi ez az egész.
Szerintem a lemezkiadó sem értette.
Pito sem értette, és talán még ők maguk sem értették.
De valami varázslatos dolog történt.
A főnököm elküldött, hogy nézzek meg egy bandát,
akik otthon, Zaragozában játszottak.
Enrique, spanyolul énekeltek.
Nyilvánvaló kérdés: fontos ez nektek?
Mármint ha angolul énekelnétek, még nagyobb közönségetek lenne.
Igen, de nem azért énekelünk spanyolul, mert így döntöttünk.
Magától értetődő, mert spanyolok vagyunk.
Ez remek pillanat
minden, saját nyelvén éneklő európai zenekarnak,
mert ezáltal kinyílik a rockzene.
Az egyik legizgalmasabb dolog a zenei világban
azok a zenekarok és szólisták, akik valami újat hoznak,
és sikeresebbek, mint bárki gondolta volna.
Hogy bántak veletek a spanyol kritikusok?
Ugyanúgy. Azt mondták, mi vagyunk a „moncayói Hombres G”. Rohadékok!
Elhiszed? Mit tehettünk volna?
A búcsú sosem volt ilyen rövid…
Amikor a turné véget ért, úgy döntöttünk, szabadságra megyünk.
Nem tartott sokáig.
Egy normál nyaralás, amire bármelyik dolgozó ember elmenne.
Mi Joaquínnal és Copival elmentünk Indiába és Nepálba.
És ott
belevetettük magunkat a kultúrába, a könyvekbe és a zenébe.
Elkezdesz spirituális könyveket olvasni a buddhizmusról, hinduizmusról.
Magadba szívod India és Nepál spirituális atmoszféráját.
Bizonyos értelemben beavatás volt az az utazás.
Mindez tükröződött a dalszövegeinkben és a hangszerelésben is.
Egyértelműen hallható
az El Espíritu del Vino-n, ami egy sokkal összetettebb és kidolgozottabb album.
Sosem volt
Gurum vagy vezetőm
Sosem hanyagoltam el…
Amikor szóba került, hogy vegyünk fel egy új albumot,
nem volt sok anyagunk.
Azt hiszem, a karácsony utáni napon érkeztek,
és kibéreltünk nekik egy hatalmas házat…
LONDON, 1992 KARÁCSONYA
…a város szélén.
Az ott a házunk.
Régóta turnéztak már,
és nem tudtam, hány számot írtak egyáltalán.
Azt mondták: „Dupla album lesz.”
ZENEI PRODUCER
Mire én: „Jaj, ne! Ez biztos?”
Mi így láttuk a dolgokat.
„Nincs elég anyagunk? Akkor csinálunk egy dupla albumot.”
Phil egész idő alatt nagyon türelmes volt velünk.
Ott töltöttük a szilvesztert.
Phil a családjával töltötte az ünnepeket.
Egyedül jártunk a stúdióba felvenni a számokat.
Azt mondtam: „Ott a stúdió.”
A házam melletti különálló épületben volt.
Azt mondtam: „December 26-a van.
Január 7-én kezdjük a felvételt.”
„Ott a stúdió. Ott gyakorolhattok és dolgozhattok.
De nem akarlak látni titeket.
Se hallani.”
És sok évvel később jöttem rá, hogy…
Nem is tudom. Hogy mennyit drogoztak.
Ott voltak éjjel-nappal. Nem tudom, mi történt ott, de…
És nem volt egy számuk sem.
Juan azt mondta:
„Hajnali háromkor jobban megy a gitározás.”
Mire én: „Hát, ez remek, de én nem leszek itt.”
Egy kis almalé,
ad egy kis energiát a nap elején.
Néha elmentek Londonba bulizni, amíg mi kevertünk.
Időről időre jött egy hívás:
„Elkaptak minket a rendőrök.
Küldj már ide valakit, aki kivisz.”
Azokból az időkből arra emlékszem, hogy fullon pörögtem,
napi 24 órában.
Most már nem megy.
A szilvesztert a stúdióban töltöttük, a hangszereinkkel ünnepeltünk.
És írtunk pár számot.
És a mítosz, hogy a drogok segítettek a „La Sirena Varada” komponálásában?
Nem mítosz. Ez az igazság.
Megy a felvétel.
- Ha készen állunk… - Már forog?
Igen.
- Most? - Nem.
- Mi? - Látsz?
- Látjátok? - Nem.
RAJTA HAGYTÁK A KAMERÁN A LENCSESAPKÁT
Mi a baj, Joaquín?
Lehet, hogy toltunk valamit akkor egyik este.
…MÉG MINDIG A KAMERÁN VAN A LENCSESAPKA.
Vérző íny
- Kurva jó volt. - Csináljuk meg újra, de most jól!
Ez a B-oldal.
Megismételjük?
Nagyon jó volt, az összes hiba ellenére is.
- Veszi? - Nem.
- Valahogy biztos le lehet állítani. - Ne kapcsold ki!
És milyen volt?
Csodás.
Egy csodás éjszaka után a fantasztikus érzés
elmúlik, és ami utána marad…
A kreativitás terén
mindenki ki akarja deríteni, hogy hol vannak a határai.
És addig feszegeti,
ameddig csak lehet.
Mi is ezt csináltuk.
És nekem ez teljesen logikusnak és értelmesnek tűnik.
Pito hangszerei söralátétek.
Megengednéd, hogy ő menedzselje a bandát?
A drogok még jobban elhülyítettek.
Tönkretették a kapcsolatomat szinte mindenkivel, akit ismerek.
A drogok számlájára írható… sok minden.
Több másnaposság, több rosszkedv.
Egyre jobban agyunkra mennek a többiek.
Kevesebb a türelmünk, több a stressz.
Jobban félünk, hogy az album nem olyan jó, mint szeretnénk.
Az Héroesnek többet ártottak a drogok, mint amennyit használtak.
- Ezt itt kicserélem. - Oké.
Más lett a hangzásunk.
Egyre nagyobbak lettek az elvárások,
így a feszültség is egyre nőtt.
Lehet, hogy túlvállaltuk magunkat.
A sok össze-vissza kísérletezés,
és, hogy többet akartunk a zenével,
előhozta az első konfliktusokat
és nézeteltéréseket a zenekarban
arról, hogy merre menjünk tovább.
Nem akartunk, vagy nem tudtunk dűlőre jutni egymással,
vagy jól elmagyarázni a dolgokat.
Valahogy az az album olyan lett,
mintha minden ötletet beletettünk volna,
de nem dolgoztuk ki őket.
Phil Manzanera mindent megtett.
És elképesztő volt,
amit csinált.
Egy albumot varázsolt a káoszból.
Második teszt!
Csodálatos. Oké. Folytassuk!
ELSŐ KONCERT EXCESO TURNÉ, 1993 NYARÁN
Olyan furcsa, ahogy a vágy szorít…
Az Héroes del Silencio, akik tegnap Berlinben játszottak,
az új El Espíritu del Vino albummal!
Az együttes aranylemezt kapott
az „Entre Dos Tierras” németországi eladásaiért.
A lemezkiadó tisztázni akarta, hogy mi történt Európában.
De az emberek még mindig szkeptikusan nyilatkoztak arról,
ami velünk történt, mintha csak kitaláltuk volna.
A botrány ellenére, amit
az Héroes del Silencio antimonarchista megjegyzései okoztak,
a zenekar elvitte a rockzenét a Zarzuela királyi palotába.
Persze, hogy volt botrány, mert…
a spanyol sajtó jobban imádja a botrányt, mint kövér gyerek a tortát.
„Ha akkora rockerek, punkok és anarchisták vagytok,
miért nem köptetek a herceg szeme közé?”
És ez feldühít minket.
Volt miért kritizálni az Héroes del Silenciót.
A fenébe!
Nagyon agresszívek voltunk a sajtóval.
Dobd ki a tévét az ablakon!
Nem tettek semmit, hogy megkedvelje őket a hazai sajtó.
Néhány faszfej még mindig azt hiszi,
hogy kimentünk a divatból.
Talán az én hibám, hogy azt hittem,
hogy amikor kicsit bunkók voltunk az újságírókkal,
a közönség mögöttünk áll.
A 70-es évek rockjáról beszélek.
- Hadd beszéljek! - Persze.
Azt mondták róla, hogy „elviselhetetlen”.
De mindig megvédtem azzal, hogy:
„Pont olyan elviselhetetlen, mint amikor megismertem.”
Nem azért, mert sztár volt.
Hanem mert magabiztos volt.
Mindig azt mondták ránk, hogy eléggé arrogánsak és hisztisek vagyunk.
Talán azért, mert mindig tudtuk, mit akarunk kezdeni a karrierünkkel.
De félénkek is voltak.
Így a rocker álca elrejtette a félénkségüket.
Szerinted a dühötök még mindig kelendő?
Megértem a reklám szükségességét.
De én inkább nem csináltam volna.
És te? Fiatalember, nem is figyelsz ide.
- Igen? - Mik a félelmei az Héroes del Silencónak?
Mik a félelmei?
Juan és én elleneztük.
Kicsit furcsa volt a média számára, akik az énekeseket sztárolták.
Enrique mindig a reflektorfényben volt, pedig nem akarta.
Ha az interjúkon minden kérdésre válaszolsz,
jóhogy híresebb leszel, mint a gitáros, aki egyre sem válaszol.
Nem tanítok senkinek semmit. Mindenki csinálja azt, amit akar.
- Ennyi. - Rendben.
Juan rocksztár, de magának való.
Olyan művész,
aki hangszerekkel jobban ki tudja fejezni magát, mint verbálisan.
Irigykedni kezdtek.
Az egyikük talán nagyobb figyelmet kapott, mint a másik.
Juannak több elismerést kellett volna kapnia,
nem a bandától, mert ott mindig megvolt,
hanem némi külső elismerést
a banda hangzásáért. Legalább annyit, vagy még többet, mint Enriquének.
Néma köszöntőt mondok
Még egymás nevét sem tudjuk…
Komolyan. Gyere!
De a puszta jelenlétedtől
Rosszul vagyok
Eltölt az üresség
És egy reménykiáltással
Elbúcsúzom tőled
Tudva…
Nekem nagyon punkos volt az a szám.
Azt gondoltam: „Mit csinálnak?
Most meg átmennek punkba?”
Azt mondták: „Majd meghallod a La Heridát.”
Mire én: „Akkor halljuk!” És eljátszották a „La Heridát”.
Mindig…
Ugyanaz az előadás
Ugyanaz a néző…
Ballada volt. „Hú, de szép ballada!”
Aztán a végén, bumm!
Tényleg bedurvulnak.
Szerintem nem igazán illett hozzájuk. De mindegy.
Összezavartuk az embereket.
Tudom. Először olyan semmilyenek voltunk…
Amit csináltunk, akár jó, akár rossz, egy evolúciós ugrás a karrierünkben.
Arról beszéltünk, hogyan adjuk elő élőben.
Szerintem jó lett volna, ha van még egy gitárosunk a turnén.
Találkoztam Alan Boguslavskyval Pito buliján.
Gitármeghallgatásra jött Juannal.
Megittunk egy hordó rövidet,
és azt mondtam: „Ő a legjobb.”
AZ HÉROES DEL SILENCIO GITÁROSA
Nem! Maradjunk ennyiben!
Bevettük, mert berúgott, nem azért, ahogy játszott.
Nem hallottam játszani.
Azt mondták: „Átmentél ezen meg ezen a teszten,
szóval lássuk, tudsz-e gitározni.”
Más hatásokat hozott magával, máshogy látta a dolgokat,
és emlékszem, egyből megtaláltuk egymással a hangot.
Vágtam, mi a szerepem az Héroes del Silencióban.
Mert mindig is a ritmusgitárt szerettem.
Rájöttem, hogy az egyik szerepem az Héroes del Silencióban az,
hogy én leszek a friss hús.
Hogy minek kellettem? A jóra és a rosszra is.
Azt jelentette, hogy rajtam fognak lecsapódni dolgok.
Olyan volt, mintha önsegélyezési céllal vették volna be,
nem zenélni.
Hadd mutassam be a zenekar új tagját!
Mexikóból,
íme, Mr. Alan Boguslavsky!
Akkoriban hajléktalan voltam.
Össz-vissz egy bőröndöm volt, a ruháimmal a kocsimban.
Pár napig egyik barátomnál aludtam,
aztán pár napig egy másiknál.
Képzeld el, hogy a kocsidban, vagy egy haverodnál héderelsz,
aztán hopp, Spanyolországban vagy,
és az első koncertedre indulsz egy magángépen a zaragozai reptérről.
Ez megváltoztatná bárki életét.
Azta!
Szerintem minden zenész,
aki a rock and rollban nyomul, át akarja élni ezt.
Turnézni akarnak, mindenhol fellépni.
És vágynak a figyelemre és a hírnévre, meg mindenre.
HÉROES DEL SILENCIO „LOS PLACERES DE LA POBREZA”
ÉLŐBEN A ROCK AM RINGEN, 1993
A vénség Az isteni vérvonal öregjei
Ez mind új volt nekem.
A bulis része, a váratlan konfliktusok.
Három koncert után volt egy szabadnap, ami mindig utazással telt.
Aztán megint három-négy koncert, és megint ugyanaz.
Ez az „El camino del exceso”.
MEXIKÓ, 1993
Szavak hurrikánja kocsmából kocsmába
Napi kórus, dalold a terved
A vérpermet Egyet az útra gerjeszti az őrületet
Ha nincs Édenkert
Hol robbansz szét ?
Egy remek banda érkezett Spanyolországból.
Európában a spanyol rock éllovasainak tartják őket.
Amerika sokkal nehezebb volt.
Csináltunk egy fontos turnét Mexikóban.
De kis színpadokon, hogy beinduljon a projektünk.
Amíg van pénz
És van kitartás
Téglánként…
A zenekar dolgozott, és megnyerte a közönséget.
Üdv Mexikóból Spanyolországnak és mindenkinek!
Örülünk, hogy itt van velünk ez a fantasztikus együttes.
Spanyolországból, az Héroes del Silencio!
Kalifornia és Mexikó határa!
Bizonyíték, hogy itt vagyunk.
Ezen a turnén egyik nap 100 embernek játszottunk,
másnap 100 ezernek.
Egyszer csak a madridi arénában léptünk fel.
Aztán elmentünk egy koncertterembe Bécsben.
Egy németországi fesztiválon játszottunk.
Aztán átmentünk koncertezni Argentínába.
Repültünk és turnéztunk, de káosz és fejetlenség volt az egész.
Még mindig kételkedem a jobb jövőben…
Jó reggelt! Siegenben vagyunk, Németországban.
Folytatjuk utunkat a hegyek között.
A bukás tiltott dolog az elmédben
A zuhanás pillanatokra elveszti mélységét
A nap temploma felrobbant
Sosem fogom megtudni
Hogy a kereszt-e a megváltás…
Gigantikus turnékat csináltunk. Ezer évig tartottak.
Iszonyú hosszúak voltak.
Ez nem múlik el nyom nélkül.
Mindez megnehezíti az együttélést.
A személyiségünk bizonyos vonásai egyre jobban előjöttek,
minden nappal, héttel és kilométerrel.
Szóval odaértünk a hotelbe, és mindenki…
Magunkra gondoltunk, nem a bandára.
Az erősítők nagyobbak lettek.
A banda minden tagja feltolta a hangerőt,
és talán kevésbé hallgattunk egymásra, mint korábban.
A megváltás
Szerintem legalább egy évre le kellett volna állnunk.
Istenem!
Olvastam néhány kritikát,
amiben az volt, hogy a németek szerint elfáradtunk,
már nem voltunk olyan frissek.
Mélyen legbelül tudtam, hogy igaz.
Kikészültünk a végére.
Enrique hangja nagyon…
erőltetett és fáradt volt.
Jött a lehetőség, hogy Párizsban lépjünk fel, az Élysée Montmartre-ban.
Teltház, 2000 ember.
A harmadik számnál Enrique azt mondta: „Nem tudok tovább énekelni.”
Letette a mikrofont, és lement a színpadról.
Lementünk az öltözőbe, és Enrique azt mondta: „Nem bírom tovább.”
Mindannyiunkat meglepett mert azt hinné az ember,
hogy az énekesed elpusztíthatatlan, a hangja sosem csuklik meg.
És akkor azt mondja: „Nem bírom tovább.”
Szóval az Héroes del Silencio… sok órányi csend lett.
Nehéz volt.
Rengeteg hosszú utunk volt,
mikor nyolc-kilenc órát utaztunk… egyetlen szó nélkül.
Veszélyes.
Az Héroes del Silencio turnémenedzsere, Martín Druille,
autóbalesetben elhunyt.
A balesetben a zenei ügyelő is súlyosan megsérült,
de szerencsére nincs életveszélyben.
Hogy emlékszel vissza a baleset éjszakájára?
Hát…
Visszafelé jöttünk…
Szilveszter este volt…
Turnéztatok, de már a vége felé jártatok, ugye?
Karácsonyra hazamentünk.
Vagyis szilveszterre.
Martínnal voltál aznap este?
Együtt voltunk.
Később jöttek, mert elmentek valami halételt venni a családjuknak.
A tűzzel játszott, mert mindig túl gyorsan vezetett.
És megégett.
Kurva szar.
Martín elvesztése fájt.
Ő volt a turnémenedzser.
Vagyis, nem ő volt… a főgóré.
De néha nem azok a legfontosabb emberek,
akiknek a leghangzatosabb a munkaköre.
Amikor Martín elment,
a zenekar egy apafigurát veszített el,
aki a kapcsolatunkat is sokban befolyásolta.
Nagyon fájt, hogy elvesztettük, mert nagyon közel állt hozzánk,
mind szakmailag, mind személyesen.
Nagyon fájt, mert egy csodás kötelék volt köztünk Martínnal.
Éreztem, hogy törődik velem.
Az emlékeimben
óriási hálával és szeretettel őrzöm meg.
És amikor rá gondolok, persze, hogy szomorú leszek.
Nyomot hagyott a zenekaron.
Az első koncert, amit Martín halála után tartottunk Zaragozában,
nagyon megviselt minket,
szinte alig tudtunk játszani.
Ezzel a koncerttel tisztelegni szeretnénk
a turnémenedzserünk és drága barátunk, Martín előtt.
Az ő emlékére,
és a hozzá fűződő kedves emlékeinkre.
Ez neked szól, Martín.
Héroes!
BENASQUE KÓRHÁZ, 1994 TELE
Benasquébe mentünk, mert hatásos dolgokra volt szükségünk,
hogy összeszedjük magunkat. Szerintem.
Zaragozában próbálni rosszabb lett volna,
mert kiégtünk.
Visszamenni a pincébe…
Így menekültünk el a világ és a zaj elől.
Bizonyos értelemben próbáltuk megtalálni magunkat.
Gyere, menjünk fel! Merre?
- Erre. - Erre.
- De közelebb kell mennünk. - Közelebb!
Tetszett a közöttünk levő személyes kapcsolat.
Olyan volt, mint az elején.
Hogy együtt voltunk, tudod?
Az elvonulás
megnyugvást hozott a bandának.
Az együttlét volt a fontos.
Nem az, amikor egy picurka helyiségben próbálunk,
hanem amikor ezen a fenséges helyen
azt csináljuk, amit akarunk, sétálunk, vagy a hotelben maradunk.
Azok, akik szeretik a hegyeket, korán keltek és túráztak,
azok pedig, akik nem, felkeltek enni és próbálni.
Itt az látható, hogy Juan próbál kifogni
egy halat a tóból, mert talán sosem jutunk ki innen.
Amint látják,
a felhők már megtaláltak minket.
Enrique elszívja az utolsó pipát.
Saját készítésű pipa.
Akkoriban a menedzserünk elég sokat szívott.
Néha kissé betépve jelent meg.
Elhanyagolta a menedzseri munkáját,
és nem nagyon intézte a banda ügyeit.
Pito egyre többet drogozott,
pont úgy…
mint Spanyolországban mindenki más.
Néhányan még tudtunk valamennyire funkcionálni,
de Pito eljutott arra a pontra, amikor már nem dolgozott.
Igen, mert akkor nem tudtam, mi van velem.
Most már tudom, mi volt velem. De akkor nem tudtam.
Túl sok volt nekem az egész.
Onnan Angliába mentünk.
Dühösek voltunk.
Londonban dühösek voltunk,
mert Kike telefonált Madridba, de Pito szóba se állt vele.
Emlékszem, hogy a londoni kertvárosi házban próbáltunk,
és napokig próbáltuk elérni Pitót, de egyszerűen nem találtuk sehol.
Végül megtudtam, hogy egy hotelben van,
a Suede tagjaival,
és teljesen szétütötték magukat drogokkal.
Nem vette fel a telefont,
ezért odamentem a hotelbe.
Bementem a szobájába.
Próbáltam beszélni vele,
és a totális káosz és a homályos beszélgetések közepette…
Valahogy eljutott az agyáig,
hogy időre van szüksége,
hogy helyre jöjjön, de addig is meg kell csinálnunk egy albumot és egy turnét.
És hogy hívjon fel, ha már jobban lesz.
Az a poén, hogy két nappal később felhívott,
hogy már jól van.
Véget kellett vetnünk ennek,
és menedzser nélkül maradtunk. Úgyhogy irányt váltottunk.
És más producert is kerestünk.
Bob Ezrin impozáns figura, mert producere volt a Pink Floydnak,
Alice Coopernek, az Aerosmithnek.
Los Angelesbe mentünk felvenni…
Azt gondoltuk: „Szintet léptünk.”
Királyság!
Elkezdeni csak úgy
És akármikor befejezni…
Nehéz volt felvenni az Avalanchát,
mert a Pink Floyd producere előtt már
olyan magasan vagy, hogy azt kérded:
„Mit kell tennem, hogy méltó legyek ezekhez az emberekhez?”
A nyomástól leblokkoltam.
Juannak kezdtek komoly gondjai lenni a kezével.
Kezdetben senki sem vette
eléggé komolyan a problémáját.
Elhanyagoltam a bal kezemet, és már fájdalmas volt gitározni.
Megijedtem.
Megijedtem, mert amit az Avalanchához el kellett játszanom, nehéz volt.
Féltem, hogy nem tudom jól megcsinálni.
Vagy 60 koncertet lenyomtam úgy,
hogy rátettem az egyik húrra az ujjam, de másikra ment.
Nem értettem, mi történik velem.
És a tetejébe a több tonna alkohol,
amit a bulikon megittam…
Azt hiszem, az utolsó amerikai turné elején
kezdődtek a viták.
Enrique újítani akart, új dolgokat kipróbálni.
Másfelé akarta elvinni a zenét, más hangszerekkel.
Változtatni akart Juan hangján.
És…
Akkor elkezdődtek a nézeteltérések.
Miért Avalancha? Milyen lavina?
A motiváció lavinája.
Eljön az idő, amikor a zenekar tagjainak
le kell ülni megbeszélni a dolgokat,
hogy visszaszerezzük a barátságunkat és a zenét,
ami eleve összehozott minket.
Ezért vagyunk itt.
Észrevettem, hogy zenei értelemben
az Enrique és Juan közötti távolság idővel egyre nagyobb lett.
Az egyik erre ment,
a másik arra.
A kereszttűzben meg ott volt Joaquín, Pedro és én.
Aztán egyszer Pedro megbetegedett, és meg kellett operálni.
Pedrónak szívműtétje volt, ezért itthon maradt Zaragozában,
mi meg elmentünk Mexikóba egy másik dobossal.
Káosz volt az egész.
Aztán eljött az a beszélgetés, amikor azt mondtuk: „Be kell fejeznünk.”
A láz karjaival
Égő homlokomon
Meggondoltam magam És eleresztem
A hiúság viperáit…
Ha van egy problémád,
és valaki belenyomja az ujját a sebbe,
mondván: „Ez itt a gond,”
az első reakciód az, hogy ellentámadásba lendülsz.
Mindenkit összehívott,
és azt mondta, már nem tetszik neki a zenénk,
és a zenekarnak vége.
Nem akarta folytatni, és ennyi volt.
Jobban lettem, elmentem Mexikóba, és szóltam Anye Baónak:
„Szállj fel egy gépre, és húzz el innen! Az istenit! Ez az én házam.”
Odajött, és a legelső, amit mondtunk, az volt, hogy feloszlatjuk a bandát.
Az Édenkert pokollá válik
Aztán siránkozik
De ha senki sem mozdul
Ki hozza helyre ?
Leírtam pár javaslatot,
hogy mit tehetnénk a helyzet javítása érdekében
és hogyan menthetnénk meg a bandát.
„Egy:
Végeztünk a rock and rollal.
A Stones már nem menő, ahogy az AC/DC sem,
szóval ennek vége.
A Gibson és a Marshall a múlt márkája.
Meg ez, meg az, meg amaz. Szóval mind nulla.”
Nem mondta el jól, de olyan volt, mint a Tízparancsolat.
„Nincs több Marshall.” Mi? „Nincs több ének.”
Emlékszem, nem fogadták túl jól a javaslataimat.
Azt mondtam: „Itt valaki megőrül.”
Felálltam, kijöttem, és a saját szobámba mentem.
Nem tudta ezt mondani: „Miért nem csináljuk ezt?
Szerintem… hallgassuk meg ezt!”
A másik meg mindent személyes támadásnak vett.
Valaki azt mondta: „Kilépek.” „Én is.” „Én is.”
Vagyis mindössze 15 perc alatt
mindenki kilépett a bandából, Pedro kivételével.
Kaptam egy új szívet.
Odamentem és azt mondtam: „Na, ne már!
Menjetek három hónapra a kórházba,
majd megtudjátok, milyen. Az istenit!”
Nyilvánosan bejelentettétek, hogy a zenekar feloszlik?
Nem.
Egész idő alatt nem szóltunk senkinek.
Kitartottunk a végsőkig,
azt gondoltuk: „Nem kell többet harcolnunk egymással.”
Mert bizonyos értelemben a probléma megoldódott.
„Ezek az utolsó koncertjeink. Tegyük oda magunkat!”
Az Édenkert pokollá válik
LOS ANGELES, 1996 ŐSZÉN
Az utolsó Héroes koncert
Los Angelesben volt.
Bob Ezrin eljött megnézni.
Ott volt az öltözőben a szivarjával,
és azt kérdezte: „Milyen lesz a koncert?”
Mivel az volt az érzésem, hogy lefújják,
azt mondtam neki: „Minden jót!”
Én mondtam ezt neki. Mert gondoltam, nem fog semmilyen koncertet látni.
Azon a napon, amire mindig emlékezni fogok,
pár ember eljött Japánból, hogy meghívjanak minket turnézni.
Szar koncert volt. Körülbelül… 20 percig tartott, vagy fél óráig.
Jó estét!
Akkoriban
az Egyesült Államokban elég durvák voltak a koncertek.
A színpadra dobáltak mindenfélét.
Beengedték az embereket, senki sem tudja, hogyan,
és pénzzel dobálták Enriquét.
Elkezdtek mindenfélét hajigálni a színpadra, ezért lejöttem.
Juan úgy nézett rám, mintha azt mondaná:
„Ha ő lemegy, én is megyek. Kapják be!” És mind lementek.
A japán küldöttség az öltözőnkben várt.
A koncertre jöttek.
Mindig azt mondtam, szerettem volna nagy lenni Japánban.
És pont amikor a japánok eljöttek megnézni minket,
hogy bemutassanak odakint, a banda feloszlott.
Ott, előttük!
Elbúcsúztunk egymástól, és mindenki hazament Zaragozába.
És azzal… vége lett.
A legnagyszabásúbb turnéja után a spanyol rockzenekar,
az Héroes del Silencio feloszlott…
Tizenkét év és 1000 koncert után…
…hatmillió lemezt adtak el 40 országban…
Az Héroes del Silencio tagjai szólóban folytatják.
Enrique Bunbury…
Ami 1996 októberében szakításnak tűnt…
Bár évek teltek el a zenekar feloszlása óta…
Amikor egy esetleges visszatérésről kérdik őket,
a zenekar tagjai nem hajlandók megtörni a csendet…
TÍZ ÉVVEL KÉSŐBB
ZARAGOZA, 2007 FEBRUÁRJA
Ha gondolod, mehet.
Üdv, ez az Héroes del Silencio.
Miután tíz éve nem léptünk fel együtt a színpadon,
örömmel jelentjük be,
hogy az első felvételeink kiadásának 20. évfordulója alkalmából
tíz koncertből álló emlékturnéra indulunk.
Spanyolország egyik legfontosabb zenekarának visszatérése nem csendes.
Összeállnak egy történelmi turnéra
az USA-ban, Latin-Amerikában és Spanyolországban.
Az Héroes del Silencióról van szó. Újra összeálltak, 11 év után.
…kettő, egy.
Éjfélkor néhány üzlet kinyitotta
kapuit, és elkezdte a jegyek értékesítését az Héroes del Silencióra.
Szerintem kellett ez.
Önző módon azt gondolom,
vissza kellett térnünk a színpadra, hogy előadjuk ezeket a dalokat.
És újra összeálljunk, mint akkor, amikor elindult a zenekar.
A közönség és mindenki előtt
kiadjuk magunkból a jó érzéseket, amit egymás iránt érzünk.
Héroes!
Még egyet?
Héroes!
Mehet?
Héroes!
Bakker!
Idő van.
Igen, eljött az idő.
A szavak darazsak voltak
Az utcák, mint a dűnék
Mikor várom, hogy megérkezz
Egy koporsóban megőrzöm az érintésed
És egy koronát
A kócos hajaddal
Egy végtelen szivárványt szeretnék találni
Amikor felmész a lépcsőn,
mindent magad mögött kell hagynod, ami nem zene.
Az egyetlen hely, ahol az Héroes teljesen megérti egymást,
a színpad, amikor zenélünk.
A banda igazából nagyon rövid életű volt.
A zenekar sokkal többet elérhetett volna, és sokkal többet csinálhatott volna.
Bár még mindig zenélnénk, és 15 albumunk lenne!
Akkor tényleg történelmet írtunk volna.
A tested a templomod…
Senki sem lépett a helyükbe,
és pontosan ezért
az Héroest a legnagyobb anomáliák közt tartják számon.
A tíz év alatt, amíg nem zenéltek, még többet fejlődtek,
mint együtt.
Ez nem normális a rock világában.
A dalok és a zene mindent túlél.
Nem tudom, mi a különbség Csókok és gyökerek között…
Régi álmom volt, hogy egy stadionban léphessek fel, egy olyan kifutón,
mint a Stonesé.
Minden álmunk valóra vált. Tényleg.
Most már te is a listámon vagy
Az elfelejtendő ígéretek közt
Mindenki!
Nagyon fáj, amikor valami véget ér.
De jobb jól befejezni valamit, mint örökké azt csinálni.
Köszönjük szépen!
Búcsúzunk!
A megfelelő szikra
Köszönjük szépen!
A megfelelő szikra
Ég veletek! Ennyi volt!
Az utolsó Héroes del Silencio koncertre 2007. október 27-én került sor.
Több, mint 80 000 ember volt jelen.
Azóta soha többé nem játszottak együtt.
Héroes!
Nem kell lenyűgöznöd engem
Vagy hagynod, hogy velem sodorjon az ár
Én itt leszállok
A jelen két partján
Ahol a férfi megfullad
Fekete chilivel írja végakaratát
Veled lenni maga a kínszenvedés
Te vagy a mérgem mágiája
A vereség nem lehetőség
És nincs semmilyen mentség
Örökké
Nagyon hosszú időnek tűnik
Örökké
Semmi sem tart örökké, nem
Örökké
Semmi sem tart örökké
A düh hatalma
És a nyelv késztetése
Nincs előttem az egész élet
Van még pár doboz, ami meglepetéseket tartogat
A vereség nem lehetőség
És nincs semmilyen mentség
Örökké
Nagyon hosszú időnek tűnik
Keserű szájízzel jövök
És legyőzött szívvel
Örökké
Semmi sem tart örökké
Örökké
Semmi sem tart örökké
Örökké
Semmi sem tart örökké
Nem !
A feliratot fordította: Kwaysser Erika