Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Héroes!
-Godaften. -Hej. Hvad så?
Skal vi starte med en præsentation?
Vi kender jer, men det gør de ikke derude.
-Joaquín. Jeg spiller bas. -Juan. Jeg spiller guitar.
-Jeg er Enrique, og jeg synger. -Og jeg er Pedro.
Alle skal kunne være fan af Héroes del Silencio.
Vi ønsker ikke, det kun er teenagepiger eller folk i 40'erne,
eller undergrunden eller avantgarden.
Vi vil gerne nå ud til alle slags publikum.
Vi vil ikke sætte os selv i en kasse.
Hvilken genre beskriver bedst jeres musik?
Vi har ikke sat os fast på en stil endnu.
Det virker lidt for tidligt.
Når vi har udgivet seks-syv LP'er, ved vi bedre, hvad vi vil.
Måske ved vi stadig ikke, hvilket slags band vi er.
Vi er nok ikke helt selvbevidste endnu.
-Hvordan blev Héroes del Silencio dannet? -Som de fleste.
Vi mødtes og begyndte at arbejde på demoer,
og vi sendte videoer til pladeselskaber for at få en kontrakt med nogen i Madrid,
for det er lidt svært i Zaragoza.
Ser I jer selv som helte?
Héroes!
Støv, tåge, vind og sol
Og hvor der er vand, en frugtplantage
Mod nord, Pyrenæerne
Dette land er Aragonien
Mod nord, Pyrenæerne Mod syd, de stille bjerge
Ebro-floden løber gennem midten
Dette land er Aragonien
ZARAGOZA, FORÅR 1984
Støv, tåge, vind og sol.
En by omgivet af ørkenen,
afskåret fra den kulturelle blomstring i Spaniens storbyer.
Det er ikke det nemmeste sted at blive rockstjerne.
Men der er forandring i Zaragoza,
hvor over 50 aragoniske bands har meldt sig
til en hidtil uset begivenhed i byen.
Zaragozas første "Pop-rock og Andre Ting"-udstilling er endelig i gang.
Den høflige pige
De sidste tre dage har over 25.000 unge nydt det,
der kaldes "den zaragozanianske scene."
Jeg kan ikke give dig mit hjerte længere…
En kulturel vækkelse i et ellers ufrugtbart land for rock,
hvor unge drømmere ser…
Kontakt mig ikke mere
Et højdepunkt til arrangementet
var standene med bootlegs og uafhængige pladeselskaber.
Unge firmaer, der udfordrer internationale pladeselskaber…
Selvfølgelig husker jeg det. I 1984 optrådte jeg der
med Proceso Entropico.
Død aske på din hud
Nye skæl af guld
Straf for illoyalitet…
De satte plakater op i hele byen. Vi så bandet Zumo de Vidrio.
Siden jeg så dig, kan jeg ikke tænke…
Medlemmerne af Héroes spillede i forskellige bands.
I et par dage spillede jeg med Edición Fría og Tres de Ellos.
-Pedro spillede med Los Modos. -Nej.
Jeg var ikke med. Jeg var meget ung.
Pave Johannes Paul 2. rører min fisse!
Johannes Paul 2. Jeg vil være din ven
Du skal røre min fisse!
Det kan hjælpe til at skabe en vigtig scene i Zaragoza.
-Ikke kun Madrid og Barcelona. -Tiden viser, hvem der overlever.
Det vigtigste er entusiasme, ambition og noget for alle.
Det var første gang, vi så noget kraftfuldt ske i Zaragoza.
Alle føler nok, at arrangementet ikke kunne være gået bedre.
Matías Uribe skrev i avisen, at Zumo de Vidrio var gode.
DE BEDSTE AF KONCERTERNE
Det var utroligt at læse, at vi var gode, når vi jo var lort.
Jeg mødte Juan for første gang
på en bar i Zaragoza, der hed Los Navarros.
Der var en, der sagde:
"Juan spiller i et band, der hedder Zumo de Vidrio."
De ledte efter en bassist, og jeg sagde, jeg ville tage med til næste øver.
Så jeg kom med min forstærker og min bas.
Et par dage senere
dukkede sangeren, Juans fætter, ikke op til en øver.
Mens vi ventede,
spillede jeg en sang af David Bowie.
Jeg så ham og tænkte: "Den fyr kan synge."
Altid i mørket
Stemmen giver ingen mening…
Det var så tydeligt, og jeg sagde: "Vi må starte et rigtigt band."
Vi var meget unge og havde gang i mange projekter,
fordi vi troede, vi skulle spille lidt af det hele
for at finde både musikerne og musikken.
En dag fik vi en båndoptager,
vi satte et bånd i, og straks…
FØRSTE DEMO, 1984
I hans falmede øjne
Vi gav båndet til Cachi på Radio Zaragoza.
"Vi er et band fra Zaragoza." Han kiggede på mig og gjorde sådan…
Oversat: "Jeg lytter til det."
Få dage efter det
stillede jeg ind på El selector klokken 15, og fyren sagde…
Vi slutter med denne sang fra Héroes del Silencio.
Med hilsen fra Cachi. Masser af kærlighed, ciao og farvel.
Det var den lykkeligste dag i mit liv.
Da vi skulle i radioen for første gang,
besluttede vi at tage navn efter vores første sang.
"Héroe de Leyenda" er lidt som bandets hymne, ikke sandt?
Siger den noget om, hvem I er?"
Ja, "Héroe de Leyenda" hed først "Héroes del Silencio."
Deraf kommer navnet.
Teksten handler om, hvad vores navn betyder.
Stilhed er alt
En helt i sin egen glemsel…
Jeg endte bare med at synge.
Men da jeg gik fra at være både sanger og bassist,
begyndte jeg at elske at skrive sangtekster.
Jeg kan mærke jorden under terrassen
Der kommer nogen gennem vinduet
Glemt…
Jeg opdagede rollen som frontmand.
Men det skete gradvist, for først var jeg bassist og sanger,
og jeg var bundet til mikrofonstativet.
Endelig besluttede vi
at finde en bassist, så jeg kunne være mere fri på scenen.
Og jeg kører for hurtigt
Vi øvede ved siden af hinanden.
Du kan ikke fange mig…
Vi havde mødt hinanden til øvere eller nede på hjørnecaféen.
De havde allerede et repertoire. Deres sange lød bedre end vores…
Edición Fría spillede mange covers af The Cure-sange.
Vi havde nogle gode sange, men jeg var sangeren.
Så det var ikke vildt godt.
Leger med billeder
Når nogen græder, falder de…
Man indser, at det kan lade sig gøre.
Man kan indspille en plade og spille større koncerter end før.
Pedro, Juans bror, var fokuseret på sine medicinstudier,
og han ville bruge sin tid på dem, så vi måtte finde en trommeslager.
Jeg hørte dem først på Cachis berømte radioshow El selector.
Kort tid efter søgte de en trommeslager.
Jeg var der, og så dem øve.
Det var vildt. Dengang spillede jeg med Los Modos.
Til det samme sted, hvor jeg mødte dig…
"Du er trommeslager. Kom og spil."
Jeg satte mig og sagde: "Du godeste."
"Du godeste gud."
Og så spillede jeg.
Leguanen
De havde store forhåbninger. De forlod skolen for at hellige sig musik.
De arbejdede hårdt.
Lige nu er Salamanca poppens hovedstad.
Den 26. Radiocadena Festival finder sted her.
I år er første gang, den er dedikeret til popmusik.
Der var en national konkurrence for bands fra hele Spanien.
Vi ankom, og vi boede på et hotel. Der var journalister.
Da vi skulle spille, sagde jeg til Cachi:
"Giv mig dit tøj. Du ser megasær ud."
Jeg gik derud og lignede, jeg ved ikke hvad.
Selvom luften Ikke ved, hvad der sker
Vinden
Den vil trække i dig
Jeg kan ikke høre din stemme
Den er altid langt væk
Åh nej, den er så langt væk
Det har været en fyldt festival med 429 deltagere.
Der blev stemt i alle de andre byer.
Vi kom i semifinalen og endte på andenpladsen.
Ifølge Matías blev konkurrencen fikset, så de andre vandt.
Matías skrev nogle artikler i El Heraldo, hvor han brokkede sig,
fordi vi ikke havde vundet.
Jeg var så sur.
Det var aftalt spil!
De så ikke de andre bands. De åd og drak bare.
MUSIKJOURNALIST
De sad i en restaurant med en balkon,
med udsigt til scenen langt væk.
Der sad dommerne og ignorerede dem fuldstændigt.
Dengang så vi det som et nederlag.
Men vi kom på andenpladsen.
Det er bedre, end de fleste spanske kunstnere klarer til Eurovision.
Vi vandt ikke, men vi tog hjem og sagde: "Vi vinder den næste."
Det skete ikke, men hensigten… var der.
Vi blev stærkere, fordi vi ville have mere.
Selvom luften Ikke ved hvad der sker
Vinden…
Var det svært at nå hertil?
Er det svært for bands som jeres, fordi I er fra Aragonien?
Ja, det er svært, for vi er ikke fra en stor by.
Så det er et problem, for der er ingen talentspejdere.
Folk leder ikke efter demoer fra bands uden for de store byer.
Ingen leder efter nye bands derude.
Pop i Spanien var ret kedeligt.
Teksterne…
Jeg bidrog selvfølgelig til det, fordi jeg var med i Olé Olé.
Jeg kører stærkt
Jeg kan ikke holde op…
Jeg ville sprede mig lidt ud i min karriere.
Jeg foreslog Roberto, at vi samarbejdede.
Han ville gerne producere noget.
"Det har jeg aldrig prøvet." "Heller ikke mig, men jeg er heldig."
Sig mig, hvornår…
"Jeg har set et band fra Zaragoza,
som du vil kunne lide."
De sendte mig et bånd med nogle sange på, som jeg lyttede grundigt til derhjemme.
Jeg var faktisk ikke imponeret.
"De må kunne et eller andet. Lad os lytte til dem igen."
Vi lyttede igen, fordi de sagde,
at Zaragoza-bandet skulle være godt.
Jeg fik mange opkald fra Enrique og Juan.
De inviterede til koncert i Zaragoza på En Bruto.
Så vi tog til Zaragoza,
og jeg bemærkede straks, at folk kæmpede for at komme ind.
For at se et band fra Zaragoza. Det var sært.
Stille!
Jeg hørte en stemme
Måske husker nogen mig
Jeg kan ikke, tragisk lys…
Roberto og jeg kunne godt lide det. Vi gik i backstagerummet
og fortalte dem en kæmpe løgn.
"Jeg vil forsøge at skaffe jer en kontrakt
på grund af dit og dat."
Vi savlede over det.
Jeg havde nok erfaring som kunstner
til at kende de nødvendige skridt for at kunne eksistere.
De ville bare gerne eksistere.
Og jeg kan ikke huske
Synet af jeres syndende sjæle…
Det tog lang tid…
De andre pladeselskaber gad os overhovedet ikke.
De sagde: "Hvor vil du hen med det her? Det er ikke…"
Alt handlede om teknopop.
De sagde: "Guitarbands er umoderne."
Så sagde PolyGram: "Nej, de er for kedelige og sære."
Warner: "De er ligesom La Unión."
De ignorerede os. CBS ignorerede os. Selv små selskaber ignorerede os.
Ingen gad at lytte til os.
Et år senere tog jeg til EMI og direktøren for mit firma.
Jeg sagde: "Rafa,
hør på mig. Du må indspille det her."
"Optag en single først. En maxi-single, hvis du vil.
Sælger den mere end 5.000 eksemplarer, så får I en anstændig kontrakt."
Budgettet var meget lille. I skulle bare vide!
De lod os indspille
et par aftener efter hvad end band, Hispavox havde dengang.
De sagde: "Tag i studiet." Cantores de Híspalis indspillede.
Folket skabte copla for at danse
Da bandet var færdigt med at indspille…
Vi måtte storme ind og sætte udstyret op,
indspille så hurtigt som muligt…
Heldigvis hyrede jeg…
Jeg var så klog at hyre en engelsk lydtekniker,
der hed Steve Taylor og var fra London. Han arbejdede der.
Det første, Steve sagde, var:
"Gus, jeg kan ikke lide dette band."
Jeg sagde: "Steve, gør dit arbejde."
"Steve, hold kæft og gør dit arbejde."
Således er den ulidelige tomhed…
Men hvis det ikke gik…
Hvis vi ikke solgte særlig meget, ville de fyre os.
Vi tog på en lang turné for at samle støtte.
Vi spillede på klubber i Valencia.
Vi var overalt i Spanien, i radioen og på lokale og regionale TV-stationer.
Héroes del Silencio er et af de mest lovende popbands fra Zaragoza.
De har deltaget i regionale konkurrencer.
Nu har de endelig deres eget album.
Vi besøgte TV-stationer.
Vi var både med i dårlige og gode shows. Men vi var derude.
De er meget unge og nye.
De er Héroes del Silencio.
Vi spillede her og der.
Nogle gange var det lortesteder, men vi var derude.
…dette nye band har en engelsk poprock-stil.
"Héroe de Leyenda" begyndte at blive spillet i radioen i Spanien.
Gustas selskab sagde: "Skift billedet på albumomslaget.
Det er meget mørkt. De skal se smukkere ud."
Selvom det øgede salget endnu mere,
gjorde det også, at kritikerne så sig mere sure på os.
De sagde, vi var falske, og ikke ville holde længe.
At vi bare var et sommerhit.
Når man tænker på alt det, der snart skulle ske…
Det var meget gradvist.
Vi reagerede på det, vi stod overfor.
Jeg tror, det var skæbnen, at det gik godt.
Vi solgte naturligvis mere end 5.000.
Vi solgte 30.000 eksemplarer.
Pladeselskabet troede på os, fordi vi solgte seks gange så meget.
De begyndte at se mig anderledes hos EMI.
De sagde: "Ikke dårligt."
Montesano, Cachi og os andre så tidligt,
at de havde nok ægte talent
til at blive et godt rockband fra Zaragoza.
Vi satsede.
Vi satsede på rock og rul.
I hans falmede øjne
Er der en evig straf
Den legendariske helt
Tilhører drømmen om en skæbne
MADRID, FORÅR 1988
Hvordan går det?
Perfekt.
-Dig? -Fantastisk.
Dig?
Pladeselskabet sagde:
"Lad os give dem en rigtig kontrakt."
De spurgte, om vi var villige til at bo i Madrid.
Vi sagde nej.
De havde dybe rødder i Zaragoza, og de ville ikke flytte derfra.
Måske var det stædighed, eller også ville vi bare gå vores egen vej.
…Zaragoza.
Næste station, Calatayud.
Jeg sagde: "Find en manager. Vi ved ikke, hvad vi laver."
Jeg skaffede Pito.
-Pito. -Pito.
-Pito… -Pito.
-Pito…
Nogle kender mig som Pito Plans, andre som Pito Dreams.
Jeg kigger i spejlet, og jeg er glad
Jeg tænker kun på mig selv
Jeg var i Gijón en dag og hørte "Autosuficiencia"
i en bil mellem stranden og bjergene.
Jeg drak sikkert cider, mens jeg lyttede til den sang.
Jeg sagde: "Hvad laver vi her?"
Låst inde i mit hus
Jeg er ligeglad med alting…
Jeg lavede et kontor med Alaska y los Pegamoides.
Terror i supermarkedet
Rædsel på hjørnet
Min pige er forsvundet…
Takket være alle dem
mødte jeg de folk, der senere blev kaldt Madrid-scenen.
Der er fire roser til ære for dig…
Pito var den bedste dengang.
Han havde et bureau, der hedder 10/Diez,
som var det vigtigste managementbureau dengang
for poprock-bands.
Pito havde Alaska…
Gabinete…
Loquillo…
-Los Coyotes. -Los Golpes Bajos.
Lions in Love.
Han tog kunstnere, hvor han kunne sige: "Dette er noget, jeg kan udvikle
med pladeselskaberne og medierne."
Pito havde øje for talent og skrev kontrakt med Héroes.
Jeg ved nu ikke.
Jeg ved ikke, hvorfor folk kommer til mig, eller omvendt.
Tingene lander bare i skødet på mig. Jeg ved ikke hvorfor.
Jeg vil se hende danse med de døde
Den solbrune talje drev mig til vanvid…
Pito var et kendt ansigt i undergrundens pop- og rockscener,
og folk så op til ham.
Jeg ved ikke hvorfor. Helt ærligt.
Jeg virker måske dum.
Jeg tænker skiftevis, at jeg er klog og dum.
"Fuente Esperanza."
MADRID, JANUAR 1989
OPTRÆDEN FOR MEDIER OG EMI-BESTYRELSEN LYDTJEK
Ja, tumpet, forældet, abstrakt.
Mit første rigtige minde om Héroes er Kafka-agtigt.
Klokken 14 eller 14.30 om eftermiddagen på en tirsdag…
Det var en frokost for medierne, og vores optræden var desserten.
På det tidspunkt på dagen er lyden ikke god.
Folk spiste rejer og drak champagne.
Dette er ikke en typisk koncert, men vi vil gerne introducere bandet.
Jeg husker, at Olvido og Loquillo tog med mig
uden at vide, om bandet var noget for dem.
De sagde: "Jeg ved ikke helt med bandet. Jeg må se dem igen.
Men der er en rockstjerne der."
Pito ringede til mig: "Jeg skal nok være deres manager."
Hvad er næste skridt? Logisk set er det et album.
Vi havde samme problem som med den første single.
Vi indspillede rundt om flere andre bands.
"Vi har tid i aften. Kan I komme?"
"Ja, vi kommer."
Jeg har øjeblikke, hvor jeg kun husker
En samtale…
Man er nervøs, første gang man indspiller en plade.
Juans hænder rystede.
"Gustavo, vent lidt."
Héroes tænkte nok: "Lort, det kunne vi gøre bedre."
Vi havde blandede følelser omkring albummet.
Det var lidt intetsigende.
Det lød ikke, som vi gjorde live.
Engang stod vi tidligt op og tog i studiet,
og de viste os arrangementerne fra aftenen før.
Nogle trompeter i en sang.
Det var syntetiske blæsehorn.
Det lød… virkelig kikset.
Bandet kunne ikke lide det.
Det var lidt stødende.
Det kan jeg ikke huske. Trompeter…
Jeg tog hen til direktøren.
Jeg sagde: "Jeg tager til Zaragoza nu. Min karriere som musiker er slut.
Jeg gider ikke være med, hvis trompeterne ikke ryger ud."
Han blev meget vred.
De fjernede dem.
Få det til at lyde poppet.
En poplyd til radioen.
Det var det pres, jeg var under. Jeg skulle sælge.
Den produktion, der blev så kritiseret dengang,
hjalp Héroes med at finde en plads på den nationale musikscene.
Man kunne godt sige, det var en god beslutning,
for det fik os i radioen og gjorde os kendte i Spanien.
Et band med kun én mini-LP,
der har lavet gode optrædener for gode penge.
Kan I leve af det?
FØRSTE NATIONALE INTERVIEW
Vi overlever akkurat…
Ikke endnu, for vi har købt udstyr til vores turné i år.
Nu, hvor LP'en bliver udgivet, skal vi spille fire gange så mange shows.
Overanstreng jer nu ikke.
Fire gange flere shows ville være 130 koncerter.
Kun to bands gør det i Spanien lige nu, og det er tosset.
Ens eget liv er vigtigere end penge.
Så 130 koncerter…
Héroes del Silencio.
-Det er den. -Ja.
Den her…
-Den. -Fantastisk.
Den her er ham.
-Han hedder Pedro. -Og hvem er han?
Du er sangeren, ikke?
Må vi få en autograf?
I havde spillet sammen længe, da I blev udnævnt til årets band. Sært, ikke?
Vi har spillet i Zaragoza i Aragonien i omkring fire-fem år.
Det tror jeg, man kunne mærke, da vi nåede det nationale niveau.
Og jeg har endelig fundet vejen
Der kan lede mine trin
Og i aften venter kærligheden på mig
På dine læber
Med hvert blik, min Gud…
Mine damer og herrer, her kommer Héroes del Silencio.
Jeg har allerede smidt væk
Den rådne frugt for evigt
Selvfølgelig lip-syncede vi på TV.
Alle show var lip-syncede.
Vi havde intet valg.
Vi måtte kæmpe for ikke at have et gult trommesæt…
UNGT BAND
…og for ikke at have dansere med.
Det skænderi havde vi ved mange lejligheder.
Vi ville gøre det klart, at vi stod for rock og mørke.
Sigøjnerblodet, der flyder i mig…
Sådan er det. Man laver et par shows, og bum.
Før eller senere
Mister jeg mig selv i lænker
Vi var på forsiden og ved at blive berømte.
Vi var et band, der hurtigt blev berømte.
Berømmelsen kom på én gang.
Selv pladeselskabet blev overrasket.
Pladeselskabet var helt overvældet. "Hvordan?" spurgte de.
De kom på Los 40, og det ændrede alt.
Hør godt efter! Denne uges nummer et går til disse fyre fra Zaragoza.
Her er de. Héroes del Silencio med "Flor Venenosa."
Jeg kan ikke finde ordene…
Den rene lyd fra albummet, og de live optrædener, vi lavede,
viste to sider af bandet,
der fungerede godt.
Få mig væk fra den støj
Som vi hørte i går…
Ingen kan forudsige, om noget bliver en succes.
Ingen har en opskrift.
Folk hørte det, kunne lide det og købte det.
Og de købte og købte.
Rygtet på gaden er meget svært at stoppe.
Leder altid efter et springvand For at få vejret…
De kom med noget helt anderledes.
De kunne ikke sammenlignes med nogen i Spanien.
Når man klarer sig godt, og man får opmærksomhed,
er der altid nogen, der ikke kan lide det.
De havde en stor ulempe.
Folk sagde, Enrique var lækker.
Man kunne ikke være et seriøst band og samtidig have 15-årige piger som fans.
Så der begyndte at være…
I Madrid var der et slags monopol.
Hvis man ikke fik deres godkendelse…
Inklusive Diego Manrique.
Jeg håber, han lytter med og hører mig.
Hvis man ikke fik deres godkendelse, måtte man ikke noget…
Altså…
…ifølge dem.
Kritikere er, i kraft af deres arbejde,
nærmest som eneboere i ørkenen, der siger:
"I vil alle brænde," og så videre.
Så kritikere får den fornemmelse,
som er baseret på sandhed, at ingen lytter til dem.
Fordi Héroes del Silencio gav kritikerne opmærksomhed,
gav det kritikerne noget legitimitet.
Man spiller en koncert og kører 600 kilometer til et andet sted,
og så ser man, hvad en fyr har skrevet,
og man tænker: "Jeg kan ikke svare ham. Hvordan skal jeg svare ham?"
Ved at putte det i albummet.
Det sjove ved Héroes del Silencio er, at når man hørte dem,
fik man først det indtryk,
at de var et produkt fra et pladeselskab,
eller i hvert fald et band styret af pladeindustrien,
eftersom Gustavo fra Olé Olé var involveret og så videre.
Var man på et internationalt pladeselskab, var man lort.
Bare på grund af det kritiserede de os.
Og så deres image.
Deres image på de første plader
gav indtryk af, at de var det, vi kalder et "frisørband."
Alt virkede orkestreret og meget opstillet.
"Endda en flot sanger til teenagepigerne."
De havde ikke engang hørt musikken.
Her kommer spørgsmålet.
På hvilken side af ansigtet falder håret på forsangeren
i Héroes del Silencio?
Det generede folk, at Enrique havde langt blondt hår.
Hvad skal jeg sige?
Jeg ville forstå, hvis han havde tre ben.
Bunbury var som en langhåret engel.
Hans karisma og evne til at transformere, når han var på scenen,
var noget, der gjorde kvinderne lidenskabelige.
Enriques sceneoptræden blev kritiseret.
"Vi vil flambere Héroes-sangerens blonde hår."
Nogle gik for vidt.
Det var irriterende, og det er det stadig.
For det var vores liv, for pokker.
De var trætte af at blive kaldt kedelige og platte.
På et tidspunkt husker jeg, at Enrique sagde, han ikke gad mere.
Udsigten til album nummer to skræmte os lidt.
Vi klarede det med hårdt arbejde.
Vi var klar, da vi startede på andet album.
Vi var spændte på at skulle møde Phil Manzanera.
Jeg har altid elsket Roxy Music.
At han kom og så vores koncert, var ligesom at få royalt besøg.
Pito fortalte mig om Héroes,
og bad mig komme og se dem i Calatayud.
Jeg så dem og tænkte: "De er rockstjerner."
MUSIKPRODUCER
De var klædt i sort. Publikum var klædt i sort.
Jeg så på dem, og jeg så på publikum.
Jeg så, at de virkelig havde forbindelse til folk.
Jeg så straks mulighederne.
De vilde love
Forklæder min flugt
Han kom til showet, vi talte sammen,
og vi hørte de magiske ord:
"Jeg vil få jer til at lyde, som I gør live."
Det var den aften, Golfkrigen brød ud.
Så det kan jeg huske.
Og…
…det var en vigtig aften for mig, for jeg tog tilbage til hotellet,
og jeg fik et opkald om, at min mor var døende i London.
De bad mig komme tilbage straks.
Jeg tog til Barajas Lufthavn, men den var lukket
på grund af krigen.
Fordi amerikanerne havde fly der.
Så jeg kom for sent. Hun døde, da jeg ankom til London.
Så den aften…
…var virkelig vigtig.
Så du kommer desværre aldrig til at glemme den aften, du mødte Héroes.
Héroes.
Det er i min hukommelse…
Til sidst den aften…
Jeg har hørt, at natten
Er ren magi…
Vi var meget glade,
for studiet havde en gammel indspilningskonsol fra Abbey Road.
Der var kun seks i hele verden.
Fantastisk.
Hvis den fungerede for os,
som de gjorde dengang,
kunne vi indfange den energi i studiet.
Og de formåede at give os en lyd, der virkelig repræsenterede os.
Daggryet kommer så tidligt
Og jeg er så alene
Det er Héroes bedste album.
Efter min mening arrangerede han ikke så meget.
Det er det bedste, en producer eller manager kan gøre. Næsten intet.
Lad bandet gøre deres ting, og få dem til at lyde godt.
Men skriv ikke sangene for bandet.
Da vi indspillede,
måtte de stoppe for frokost og middag.
Her i England får man én sandwich i løbet af 12 timer
i studiet, hvis man er heldig.
Men de sagde hele tiden: "Lad os spise frokost. Lad os spise middag."
Jeg tænkte: "Hold da op. Vi spilder så meget tid,
men det er virkelig hyggeligt."
Det var meget anderledes, end det jeg var vant til.
Jeg kunne lide det.
Tingene gik op i en højere enhed, og magien skete.
Nogle gange går det godt.
Nogle gange.
Det skete med det album, og så skete det ikke igen.
I bund og grund har den noget meget simpelt,
som er dette…
Så det her…
Det er enkelt, men jeg puttede ekko på, og…
…jeg spillede sådan her og…
Jeg lod den fortsætte på ekkoet og…
Hold da op. At starte med guitar og ekko.
Jeg sagde: "Hvorfor fandt jeg ikke på det?"
For det var fantastisk!
Vi arbejdede på en sang, der gjorde os spændte,
og den var pissegod.
Du kan sælge dig selv…
"Firma Dos Tierras" er første single fra Héroes del Silencio.
Hvis du vil have magt
Héroes del Silencios LP, Senderos de Traición, har solgt
næsten 100.000 eksemplarer.
Det største spring i hitlisterne var Héroes med Senderos de Traición.
Det bedst sælgende band på den nationale poprock-scene.
Deres LP Senderos de Traición har slået rekorder for rock i Spanien.
Senderos de Traición er stort set et platinalbum…
…med salg uden fortilfælde.
Lad mig være
Jeg har ikke skylden for dit fald
De er måske stilhedens helte, men hvor godt lød de lige?
Bedste sang fra 1990, "Firma Dos Tierras."
Jeg vidste, at den sang ville åbne døre for dem.
Hvad så?
Jeg sov til 7.30, og så vågnede jeg pludselig.
Jeg har løbet rundt. Jeg har stadig ikke åbnet kufferten.
Det er ikke første gang
At jeg føler mig så tæt på vanvid
Og nu endelig
Ved jeg, hvordan det er
Ikke engang at kunne styre sine arme
Du ser træt ud.
Vi levede ikke som kendisser.
Vi boede i Zaragoza,
og tog på de samme barer som for to år siden.
Jeg sagde til min mor: "Jeg køber dig en pels, når jeg er berømt."
-Købte du hende en? -Ja da.
Jeg købte også et kæmpe toledansk sværd, som jeg tog med på turné.
Lad mig se det sværd.
Jeg ved ikke, hvor mange koncerter vi spillede. Måske 130.
Da vi nåede til 80, overvejede vi at spille i andre lande.
Og det lød tosset
for vores manager og pladeselskabet, men vi var ligeglade.
CENTRALEUROPA, 1991
Fra dette soveværelse
Til det ydre rum…
De havde en vision, jeg manglede,
og en ambition, jeg manglede. Jeg er meget taknemmelig for dem.
Jeg husker vores første turné i Europa.
Vi spillede lidt i Schweiz og Belgien.
Vi kørte til Belgien i en varevogn, spillede og tog tilbage.
Hvis man tager til Cádiz, hvorfor så ikke Bruxelles?
Om jeg vinder eller taber
Så lærer jeg det aldrig
Det, der fortryller dig, er faren
Ikke, hvor du skal hen
Det var en lille bar, og i hjørnet var der en lille scene,
hvor en sanger kunne sidde med en guitar, men vi havde alt vores…
Da de så os med alt vores udstyr, tænkte de: "Hvad har de gang i"?
Scenen var lav.
Vi satte trommesættet op og tænkte: "Hvor stiller vi resten?"
De koncerter var fantastiske,
for folk nød at se os på små spillesteder.
Héroes del Silencio fra Zaragoza.
At være store stjerner i Spanien,
og så tage til Tyskland for at spille på en lortepub
eller en lille bar…
Vi havde ikke planlagt det. Vi boede på billige hostels.
Masser af kilometer, mange grin.
Vi arbejdede sammen og nød at skrive sange.
Det var gode tider.
Man sidder i vognen seks-syv timer om dagen.
Man er sammen hele dagen. Det er et ægteskab mellem fire.
Bandet var tæt, og vi var sammen hele dagen,
spændte og håbefulde for bandet.
Hvordan kan jeg glemme
En, der en dag ville hjælpe mig
Hvis jeg ikke kan tilgive
Den smerte, du har forårsaget
Overalt omkring mig?
Vi rejste med de samme folk på alle turnéer,
og med det samme lyd- og lyshold.
Folk, der forstod,
hvordan vores musik skulle præsenteres.
Vi samlede et godt hold for at styrke dem, vi var.
Du er fyret.
-Har du set Martin? -Martín?
Martín var turnémanageren, der rejste med os i varevognen
og stod for daglige ting som hotel og at kalde os til lydprøve.
Lidt som turnéens far.
Martín, lad mig være.
Lad mig være, Martín.
Han kendte alle tricks, og havde været turnémanager
for spanske stjerner.
Jeg satte ham sammen med Héroes, fordi han var den rette,
og fordi de forstod hinanden.
Han var som min bror. Han var altid hos os.
Han støttede os altid.
Martín var en meget vigtig person for bandet, fordi han var en af dem,
der hjalp med at balancere det hele.
Hvis du havde klaret svinget bedre…
Vi kørte ligeud, din idiot.
Vi gjorde det samme igen året efter, mest i Tyskland.
Vi spillede til en festival i Berlin, som ændrede alt.
FESTIVAL MOD RACISME BERLIN, EFTERÅR 1991, ICH BIN AUSLÄNDER
Jeg har hørt, at den nat
Er ren magi
Og at en trold inviterer dig Til at drømme
Og på det seneste
Har jeg nærmest ikke stoppet
Og jeg føler, at jeg rabler
Vi spillede…
Tak.
…og da vi skulle backstage, kunne vi ikke komme ind.
Som Marx-brødrenes kahytscene i Halløj i operaen.
Der kom så mange mennesker. Hvem ved hvorfra.
Alle ville have en autograf.
Festivalen gjorde en stor forskel, da den blev vist i TV,
og hele Tyskland så den.
Fra da af var det…
Héroes del Silencio…
Godaften, Frankfurt.
TURNÈPLAN
…Héroes del Silencio.
Héroes del Silencio.
"Firma Dos Tierras" var sangen, der gav os stor succes i Spanien
og senere i Europa.
Et af de mest spændende rockbands på europæiske scener denne sommer.
Héroes del Silencio.
Til et af vores shows i Berlin
stod jeg med Enrique, som ikke havde trøje på,
og 3.000 tyskere skreg: "Entre los tierras…"
Det gav mig gåsehud.
At se folk synge:
"Entre dos tierras…"
De anede ikke, hvad de sang.
Ingen forstod, hvad der foregik.
Jeg tror ikke, pladeselskabet forstod.
Pito forstod det ikke, og måske forstod de ikke selv.
Men der skete noget magisk.
Min chef sagde, jeg skulle se et band,
som spillede i deres hjemby Zaragoza.
Enrique, du synger på spansk.
Et åbenlyst spørgsmål til dig: Er det vigtigt for dig?
Du kunne synge på engelsk, og sikkert få et større publikum.
Jo, men for os er det ikke et valg at synge på spansk.
Det er naturligt, fordi vi er spanske.
Jeg synes, det er et godt tidspunkt for alle europæiske band
at synge på deres eget sprog for at åbne op for rockmusikken.
Noget af det spændende ved musikverdenen er,
når bands og soloartister bryder med formen,
og det fungerer bedre, end nogen havde troet.
Hvordan var kritikerne i Spanien?
Som før. De kaldte os "Popdrengene fra Moncayo." Røvhuller.
Hvad skulle vi gøre?
Et farvel har aldrig været så kort…
På et tidspunkt sluttede turnéen, og vi besluttede at holde lidt fri.
Det var en kort periode.
En normal ferie, som enhver arbejdende ville tage.
Joaquín, Copi og jeg tog til Indien og Nepal.
Og der dykkede vi ned i kulturen, bøgerne og musikken.
Vi læste bøger om spiritualitet, buddhisme og hinduisme.
Vi oplevede den spirituelle atmosfære i Indien og Nepal.
Det var en meget udviklende rejse.
Alt det blev afspejlet i vores tekster og i musikken.
Det ser man tydeligt
på El Espíritu del Vino, som er et meget mere komplekst og dybt album.
Jeg har aldrig haft
En guru eller en guide
Jeg ignorerede aldrig…
Da de snakkede med os om at indspille en ny plade,
havde vi ikke meget materiale.
De kom vist hjem 1. juledag.
Og vi havde lejet et enormt hus til dem…
LONDON, JULEN 1992
…i udkanten af London.
Der er vores hus.
De havde været på turné i lang tid,
og jeg vidste ikke, om de havde skrevet mange sange.
Og så sagde de: "Det bliver et dobbelt album."
Og jeg sagde: "Det kan ikke passe. Er I sikre?"
Det var sådan, vi greb tingene an.
"Har vi ikke nok sange? Så laver vi et dobbeltalbum."
I løbet af den tid var Phil meget tålmodig med os.
Vi tilbragte nytårsaften der.
Phil var sammen med familien.
Vi fortsatte selv i studiet med at lave sange.
Jeg sagde: "Der er studiet."
Det var i en separat bygning fra mit hjem.
Og jeg sagde: "Det er den 26. december,
og vi begynder at indspille den 7. januar.
Der er studiet. I kan øve og komponere der.
Men jeg gider ikke se jer.
Eller høre jer."
Mange år senere fandt jeg ud af…
Jeg ved det ikke. De tog så mange stoffer.
De var der dag og nat. Jeg ved ikke, hvad der skete der, men…
Og de havde ikke nogen sange.
Juan sagde:
"Jeg spiller bedre guitar klokken tre om morgenen."
Jeg sagde: "Fedt, men det bliver ikke her."
Lidt æblejuice
for at starte dagen med lidt energi.
Nogle gange tog de ind til London, mens vi mixede.
Af og til fik jeg et opkald:
"Politiet har stoppet os.
Du må sende nogen for at få os ud."
Jeg husker, at jeg knoklede løs døgnet rundt.
Det kan jeg ikke nu.
Vi tilbragte nytårsaften i studiet og fejrede med vores instrumenter.
Og vi skrev nogle sange.
Hvad med myten om, at stoffer hjalp jer med at skrive "La Sirena Varada"?
Det er ikke en myte. Det er sandt.
Den optager.
-Når vi er klar… -Optager den?
Ja.
-Nu? -Nej.
-Hvad? -Kan I se mig?
-Kan I se ham? -Nej.
DE HAR IKKE TAGET LINSEDÆKSLET AF
Hvad er der, Joaquín?
Vi tog muligvis noget en af de nætter.
…LINSEDÆKSLET SIDDER STADIG PÅ KAMERAET.
Blødende tandkød
-Det gik da godt. -Lad os spille den ordenligt.
Dette er B-siden.
Skal vi gøre det igen?
Det var fantastisk, selv med alle fejlene.
-Optager den? -Nej.
-Man må kunne stoppe den. -Ikke slukke den.
Hvordan var det?
Det var dejligt.
Efter en dejlig aften begynder det fantastiske
at falme, og det efterlader…
I den kreative verden er alle nysgerrige på deres egne grænser.
Og man presser dem, så meget man kan.
Det gjorde vi.
For mig virker det helt logisk og rationelt.
Pitos instrumenter er ølbrikker.
Ville du lade ham styre dit band?
Stoffer har gjort mig mere dum.
De har fået mig til at have et værre forhold til næsten alle, jeg kender.
De er skyld i mange ting.
Flere tømmermænd betyder værre humør.
Man kan mindre tolerere andre.
Man har mindre tålmodighed, mere stress.
Man frygter mere, at albummet ikke bliver godt.
For Héroes gjorde stoffer mere skade end gavn.
-Jeg laver om på det. -Okay.
Vi ændrede lyd.
Kravene var blevet større,
så det var mere anspændt.
Måske havde vi taget munden for fuld.
Fordi vi gik i mange forskellige retninger
og var mere ambitiøse med musikken,
havde vi vores første sammenstød
og forskellige meninger i bandet om, hvor vi skulle hen.
Vi kunne ikke blive enige, eller forklare os selv til de andre.
På den plade var det, som om vi smed alle idéer ind i det,
men vi finpudsede dem ikke.
Phil Manzanera gjorde, hvad han kunne.
Og det, han kunne…
…var fantastisk.
Han trak et album ud af kaosset.
Tjek to.
Genialt. Okay. Lad os fortsætte.
FØRSTE KONCERT EXCESO-TURNÈEN, SOMMER 1993
Det er så mærkeligt Hvordan lysten presser…
Der er Héroes del Silencio, der spillede i Berlin i går…
med seneste album, El Espíritu del Vino.
Bandet fik en guldplade for salg af Entre Dos Tierras i Tyskland.
Pladeselskabet besluttede at tydeliggøre, hvad der skete i Europa.
Men folk talte stadig om os
med en stor skepsis, som om vi havde fundet på det.
På trods af Héroes del Silencios antimonarkistiske bemærkninger,
tog bandet deres rockmusik med til det royale Zarzuela-palads.
Der var lidt en polemik,
for den spanske presse elsker polemik mere end noget.
"Hvis I er så rock og rul, punk og anarkistiske,
hvorfor spyttede I så ikke prinsen i hovedet?"
Og det gør os vrede.
Der var grunde til at kritisere Héroes del Silencio.
Lort.
Vi havde en meget aggressiv holdning til pressen.
Smid jeres TV ud ad vinduet.
De gjorde ikke noget for at blive elsket af den nationale presse.
En pikhoved derude vil stadig mene,
vi er umoderne.
Måske var det min fejl at tro,
at når vi var uhøflige over for journalister,
så var offentligheden bag os.
Jeg mener ægte rock fra 70'erne.
-Lad mig tale. -Okay.
Han var kendt for at være "utålelig."
Jeg forsvarede ham altid med:
"Han er så utålelig, som første gang jeg mødte ham."
Det var ikke, fordi han var en stjerne. Han var selvsikker.
De har altid kaldt os lidt arrogante og krukkede.
Måske skyldes det, at vi altid har vidst, hvordan vores karriere skulle være.
De var meget generte.
Deres rockerforklædning skjulte deres generthed.
Tror du, dit raseri stadig sælger?
Jeg forstår nødvendigheden af at promovere.
Men jeg ville helst undvære det.
Og herovre? Unge mand, du virker distraheret.
-Ja? -Hvilken frygt har Héroes del Silencio?
Hvilken frygt?
Juan og jeg gad ikke.
Det var sært for medierne, som ville tale med sangeren.
Enrique var altid i rampelyset, hvilket han ikke ønskede.
Svarer man på alle spørgsmål under interviews,
er det naturligt, at man bliver mere berømt end den tavse guitarist.
Jeg vil ikke belære nogen om noget. Alle skal gøre, hvad de vil.
-Det er alt. -Okay.
Juan er en rockstjerne, der gør sin egen ting.
En kunstner,
der udtrykker sig bedre instrumentalt end verbalt.
Der var jalousi.
Måske fik en mere opmærksomhed end en anden.
Juan burde have fået mere anerkendelse,
ikke fra bandet, for det fik han altid,
men en ydre anerkendelse
for hans rolle i bandets lyd, lige så meget som Enrique fik.
Jeg skåler i stilhed
Vi kender ikke engang hinandens navne…
Seriøst. Kom nu.
Men din blotte tilstedeværelse
Den gør mig dårlig
Og den tømmer mig
Og med et håb
Siger jeg farvel
Jeg ved…
Den sang lød som punk.
Jeg tænkte: "Hvad laver de?
Vil de nu til at lave punk?"
De sagde "Vent, til du hører 'La Herida."
Jeg sagde: "Fint." Så spillede de "La Herida."
Det er altid…
Den samme optræden
Den samme tilskuer…
Det var en dejlig ballade.
Så til sidst, bum!
Der kommer der virkelig fut i den.
Jeg syntes ikke, det passede ind, men lige meget.
Vi var et band, der forvirrede folk.
Jeg forstår det. Vi startede lidt intetsigende…
Om det er rigtigt eller forkert, så er det et skridt videre i karrieren.
Vi talte om, hvordan vi skulle spille live.
Jeg tænkte, det ville være godt at have en ekstra guitarist med på turné.
Jeg mødte Alan Boguslavsky til en fest, som Pito holdt.
Han kom til en audition med Juan.
Vi tog en masse shots,
og jeg sagde: "Han er den bedste."
GUITARIST
Nej. Lad os lade det være ved det.
Jeg tog ham med, fordi han var fuld, ikke for hans evner.
Jeg hørte ham ikke spille.
De sagde: "Du bestod den og den prøve,
så lad os se, om du kan spille guitar."
Han kom med nogle andre indflydelser og en anden måde at se tingene på,
hvilket jeg husker, at jeg straks følte en forbindelse til.
Jeg forstod min rolle i Héroes del Silencio.
For jeg har altid foretrukket rytmeguitaren.
Jeg indså også, at en af de roller, jeg ville have i Héroes del Silencio,
var som ham den nye.
Hvorfor? Til det gode og det dårlige.
Jeg kunne være en aflastning for nogle ting.
Det var, som om de havde hyret ham til noget selvhjælp,
frem for musik.
Lad mig præsentere jer til et nyt medlem i bandet.
Fra Mexico har vi hr. Alan Boguslavsky.
På det tidspunkt var jeg hjemløs.
Så jeg havde en kuffert med tøj i bagagerummet på min bil.
Jeg sov hos en ven et par dage,
og så hos en anden.
Forestil jer at bo i bilen eller hos en ven,
og pludselig er man i Spanien
og på til sin første koncert i et privatfly.
Det ville forandre alles liv.
Hold da op.
Enhver musiker, der spiller rock 'n' roll, vil gerne opleve det.
De vil være på turné og spille over det hele.
De vil gerne have opmærksomhed og berømmelse.
Den gamle tidsalder Med folk af guddommelig oprindelse
Det hele var nyt for mig. Det sjove, det hektiske liv.
Efter tre shows fik man en fridag, som altid var til rejse.
Det gjorde man tre-fire gange mere, og så gentog man det.
Dette er "El camino del exceso."
En orkan af ord fra kro til kro
Daglige kor, syng migj jeres plan
Blodet sprøjter En sidste omgang fører til galskab
Hvis der ikke er et paradis
Hvor kan man så briste?
Der kom et godt band fra Spanien i sidste uge.
I Europa betragtes de som førende inden for spansk rock.
Det var sværere i Amerika.
Vi tog på en vigtig turné i Mexico.
Men det var på små scener i starten.
Mens pengene varer
Og beslutsomheden varer
Dråbe for dråbe…
Bandet gjorde arbejdet og vandt publikum for sig.
Tillykke fra Mexico til Spanien og jer alle.
Vi er glade for at have dette fantastiske band her.
Direkte fra Spanien, Héroes del Silencio.
Baja Californiens grænse!
Bevis på, at vi er her.
Vi var på turné, og den ene dag spillede vi for 100,
den næste dag 100.000.
Pludselig spillede vi i sportscenteret i Madrid.
Så spillede vi i en musikhal i Wien.
Vi spillede til en festival i Tyskland.
Og så tog vi til Argentina for at spille.
Vi fløj og turnerede, og det var kaotisk og uorganiseret.
Jeg tvivler stadig på en bedre fremtid…
Hej. Godmorgen. Vi er her i Siegen i Tyskland.
Vi fortsætter vores rejse gennem bjergene.
Undergangen er forbudt i dit sind
Faldet taber højde i øjeblikke
Solens tempel eksploderede
Jeg kommer aldrig til at vide
Om korset er frelse…
Vores turnéer var enorme. De varede for evigt.
De var meget lange.
Det slider på en.
Det gør det svært at leve sammen.
Visse aspekter af vores personligheder kom mere og mere frem
med hver dag, uge og kilometer.
Så når vi ankom til hotellet, spredtes alle…
Vi begyndte at tænke på os selv frem for bandet.
Forstærkerne blev større.
Hvert bandemedlem skruede op for deres lyd,
og måske lyttede vi mindre til hinanden end før.
Frelse
Jeg synes, vi skulle have holdt pause i mindst et år.
Gud!
Jeg læste nogle kritikere,
der sagde, at tyskerne mente, vi så trætte ud, og ikke var så friske.
Inderst inde vidste jeg, det var sandt.
Vi blev stressede til sidst.
Enriques stemme var meget…
…forceret og øm.
Så skulle vi spille i Paris på Élysée Montmartre.
Fuldt hus med 2.000 mennesker.
Under tredje-fjerde sang sagde Enrique: "Jeg kan ikke synge mere."
Han stillede mikrofonen og gik af scenen.
Vi gik ud bagved, og Enrique sagde: "Jeg kan ikke fortsætte."
Det overraskede os, for man tror, at ens forsanger
er usårlig, og at hans stemme aldrig vil svigte.
Pludselig sagde han: "Jeg kan ikke."
Så Héroes del Silencio blev til mange timers stilhed.
Det var hårdt.
Vi havde mange lange ture,
der var otte eller ni timer uden kommunikation.
Det var farligt.
Héroes del Silencio turnémanager, Martín Druille, er død i en bilulykke.
I ulykken blev deres scenemanager også hårdt såret,
men han er dog uden for livsfare.
Hvad husker du om ulykken?
Altså…
Vi var på vej tilbage…
Det var nytårsaften…
I havde været på turné, men I var næsten færdige, ikke?
Vi skulle hjem til jul.
Altså, til nytårsaften.
Var du sammen med Martín den aften?
Vi havde været sammen.
De blev ude senere, fordi de købte skaldyr til deres familier.
Han legede med ilden, for han kørte altid for hurtigt.
Han brændte fingrene.
Det er sindssygt.
Det gjorde ondt at miste Martín.
Og han var turnémanageren.
Han var selvfølgelig ikke hovedmanden i forretningen.
Men nogle gange er de vigtigste folk ikke dem, der har den vigtigste stilling.
Da Martín døde,
mistede bandet en faderfigur,
som også bidrog til vores forhold.
Det var et meget smertefuldt tab, for han var meget tæt på os,
både professionelt og personligt.
Det gjorde ondt, fordi Martín og jeg havde et smukt bånd.
Jeg følte mig taget af.
Jeg mindes ham
med den største taknemmelighed og kærlighed.
Når jeg tænker på ham, bliver jeg naturligvis trist.
Han satte et stort aftryk på bandet.
Den første koncert vi spillede i Zaragoza, efter Martín døde,
var et meget følelsesladet show,
og det var svært for os at optræde.
Vi vil gerne dedikere denne koncert
til vores turnémanager og nære ven, Martín.
Til hans minde
og de gode minder, vi har om ham.
Den her er til dig, Martín.
Héroes!
BENNASQUES HOSPITAL, VINTER 1994
Vi tog til Benasque, fordi vi havde brug for noget til at opmuntre bandet.
Det havde været værre at øve i Zaragoza,
for vi var udbrændte.
At tage tilbage til kælderen…
Det var for at komme væk fra verden og larmen.
På en måde forsøgte vi at finde os selv.
Lad os tage op. Hvilken vej?
-Den vej. -Den vej.
-Vi skal tættere på. -Tættere på.
Vi kunne lide idéen om det personlige forhold, vi havde.
Det var som i begyndelsen.
Vi var bare sammen, ikke?
At være så isolerede gav bandet en form for ro.
Det handlede om at være sammen.
Ikke sammen i et lille øvelokale,
men ved dette majestætiske sted,
hvor man kunne gøre, hvad man ville, gå en tur eller være på hotellet.
De, der kunne lide bjergene, stod tidligt op for at udforske,
og vi andre, der ikke var til gåture, stod op og begyndte at øve.
Her ser I Juan, der prøver at fange
en fisk i søen, for måske kommer vi aldrig væk herfra.
Som I kan se,
har skyerne fundet os.
Enrique ryger den sidste pibe.
En fremstillet pibe.
Dengang var vores manager lidt ude af balance.
Han dukkede nogle gang op og var skæv.
Han forsømte sit job som manager lidt,
og han havde ikke styr på bandets forretninger.
Pito tog flere og flere stoffer,
ligesom…
Ligesom resten af Spanien, kunne man sige.
Nogle af os formåede stadig at fungere,
men Pito nåede dertil, hvor han ikke kunne arbejde.
Ja, for dengang vidste jeg ikke, hvad der skete med mig.
Nu ved jeg det. Men ikke dengang.
Jeg var overvældet af det hele.
Derfra tog vi til et hus i England.
Vi var vrede.
Vi var vrede i London,
for Kike ringede til Madrid, og Pito ville ikke tale med ham.
Jeg husker, vi øvede i en forstad til London
og prøvede at kontakte Pito i flere dage uden held.
Til sidst fandt jeg ud af, at han var på et hotel
med folkene fra Suede, og at de var helt blæst på stoffer.
Han tog ikke telefonen, så jeg tog hen til hotellet og ind på hans værelse.
Jeg prøvede at tale med ham,
og gennem alt kaosset og de forvirrende samtaler
fik jeg overbevist ham om,
at han skulle bruge noget tid på
at få det bedre, og i mellemtiden ville vi indspille og tage på turné.
Og han skulle ringe, når han fik det bedre.
Det sjove er, at han ringede to dage senere
og sagde, han var okay.
Det måtte ende,
og vi stod uden manager. Så vi skiftede retning.
Vi ville også skifte producer.
Bob Ezrin er imponerende, fordi han har produceret for Pink Floyd,
Alice Cooper, Aerosmith.
At skulle indspille i Los Angeles…
Vi tænkte: "Det her er et nyt niveau."
Rigtig fint.
At starte bare fordi
Og slutte når som helst…
Det var svært at indspille Avalancha,
for når man står foran Pink Floyds producer,
er man på så højt niveau, at man tænker:
"Hvordan bliver jeg værdig til at samarbejde med disse folk?"
Presset lammede mig.
Juan begyndte at have alvorlige problemer med hænderne.
Først var der ingen,
der tog hans problem alvorlig.
Jeg ignorerede smerten i min venstre hånd, så det gjorde ondt at spille guitar.
Det var skræmmende, for materialet til Avalancha var svært at spille.
Jeg frygtede, at jeg gjorde det dårligt.
Jeg spillede 60 koncerter uden at kunne…
…sætte min finger et sted, og så spredte det sig.
De forstod ikke, hvad der skete med mig.
Og det skete samtidig med en masse alkohol til fester og lignende…
Det var vist i starten af den sidste turné i Amerika,
at der var nogle sammenstød.
Enrique ville innovere og prøve nye ting.
Han ville en anden vej med musikken og bruge nye instrumenter.
Han ville ændre Juans lyd.
Og…
…da begyndte uenighederne.
Hvorfor Avalancha? En lavine af hvad?
En lavine af motivation.
Der kommer en tid, hvor bandets medlemmer
må sidde ned og snakke sammen
for at genfinde venskabet og musikken,
som var det, der førte os sammen. Det er derfor, vi er her.
Jeg indså, at den musikalske afstand mellem Enrique og Juan blev større.
Den ene gik den vej,
den anden gik den vej.
Og i krydsilden var Joaquín, Pedro og mig selv.
På et tidspunkt blev Pedro syg og skulle opereres.
Pedro fik en hjerteoperation og blev i Zaragoza,
og vi tog til Mexico med en anden trommeslager.
Det var kaotisk.
Så kom samtalen, hvor vi sagde: "Vi er nødt til at stoppe."
Mens feberens favn
Stadig dækker min pande
Jeg har tænkt over det Og jeg vil slippe fri
Forfængelighedens slanger…
Når man har et problem,
og nogen stikker en finger i såret og siger: "Dette er problemet,"
er ens første reaktion at kæmpe imod dem.
Bunbury samlede alle og sagde, han ikke længere kunne lide vores musik,
og at bandet var færdigt.
Han ville ikke fortsætte, og det var slut.
Jeg fik det bedre, tog til Mexico, og jeg sagde til Anye Bao:
"Stig om bord på det fly og smut. Det her er sgu min plads."
Og straks derefter sagde vi, at bandet gik i opløsning.
Paradis bliver til helvede
Og derefter klager
Og når ingen rykker på sig
Hvem skal så fikse det?
Jeg skrev nogle forslag til,
hvordan vi kunne forbedre situationen,
og hvordan vi kunne redde bandet.
"Ét: Vi er færdige med rock and roll.
The Stones og AC/DC er umoderne, så vi er også færdige med det.
Gibson og Marshall er fortidens mærker.
De er intet."
Han forklarede det måske skidt, men det var de ti bud.
"Ikke mere Marshall." Hvad betyder det? "Ikke mere stemme."
Jeg husker, at forslaget ikke gik godt.
Jeg sagde: "Der foregår noget tosset her."
Jeg rejste mig og gik ind på mit eget værelse.
Han kunne ikke sige det pædagogisk. "Lad os prøve det her… Hør…"
Og alle tog det som et personligt angreb.
De sagde: "Jeg skrider." "Også mig."
I løbet af 15 minutter forlod alle bandet undtagen Pedro.
De havde givet mig et nyt hjerte.
Jeg kom derhen og sagde: "Kom nu.
Jeg sender jer på hospitalet i tre måneder, så I kan mærke det her."
Fortalte I offentligheden, at bandet var gået i opløsning?
Nej.
Vi sagde det ikke til nogen.
Men vi holdt til det sidste fast i, at vi ikke behøvede at skændes.
For nu var problemet på en måde løst.
"De er de sidste koncerter. Lad os gøre det godt."
Paradis bliver til helvede
LOS ANGELES, EFTERÅR 1996
Den sidste Héroes-koncert var i Los Angeles.
Bob Ezrin kom for at se os.
Han sad i omklædningsrummet med sine cigarer,
og han sagde: "Hvordan bliver koncerten?"
Jeg havde på fornemmelsen, den blev aflyst,
så jeg sagde: "Held og lykke."
For jeg troede ikke, han ville få nogen koncert at se.
Jeg vil altid huske den dag.
Der kom folk fra Japan, der ville have os til at turnere der.
Det var et lorteshow. Det varede 20 minutter eller en halv time.
Godaften.
På det tidspunkt var koncerter i USA ret voldelige.
Folk kastede ting op på scenen.
Folk blev lukket ind, ingen ved, hvordan de kom ind,
og de kastede mønter på Enrique.
De begyndte at kaste ting på scenen, og jeg besluttede at gå.
Juan så på mig med et blik, der sagde:
"Hvis han går, gør jeg også. Hul i det." Og så gik de alle.
Japanerne var i backstagerummet. De kom for at se os spille.
Jeg siger altid, jeg gerne ville have været stor i Japan.
Og lige da japanerne kom for at se os, gik bandet i opløsning.
For øjnene af dem.
Vi sagde farvel og tog hver for sig hjem til Zaragoza.
Og der sluttede det.
Efter den mest ambitiøse turné foretaget af et spansk rockband,
skilles Héroes del Silencio…
Efter 12 år og over 1.000 koncerter…
…mere end seks millioner albums i 40 lande…
Héroes del Silencio arbejder på soloprojekter.
Enrique Bunbury…
Det lignede først en pause i oktober 1996…
Det er flere år siden, at bandet gik hver til sit…
Adspurgt om en mulig genforening på scenen,
nægter bandets medlemmer at bryde tavsheden…
TI ÅR SENERE
FEBRUAR 2007, ZARAGOZA
Når I er klar.
Hej, vi er Héroes del Silencio.
Efter ti år væk fra scenen
er vi glade for at kunne meddele,
at vi vil markere 20-årsjubilæet for vores første udgivelse
på en genforeningsturné med kun ti koncerter.
Et af Spaniens vigtigste band vender tilbage med alt andet end stilhed.
De genforenes til en historisk turné i USA, Latinamerika og Spanien.
Vi taler om Héroes del Silencio. De er sammen igen 11 år senere.
…to, en.
Ved midnat åbnede nogle butikker
og begyndte at sælge billetter til Héroes del Silencio-koncerterne.
Det var nødvendigt.
Vi havde brug for at komme tilbage på scenen
og spille disse sange.
Og blive forenet som det band, vi startede ud med at være.
Foran publikum og alle andre
vil vi slippe de gode vibrationer løs, som vi har for hinanden.
Héroes!
En mere?
Héroes!
Klar?
Héroes!
For fanden da!
Så er det nu!
Det er tid.
Ordene var som stik
Gaderne som sandklitter
Jeg venter stadig på dig
I en kiste beholder jeg dig
Og en krone
Med dit sammenfiltrede hår
Jeg vil finde en endeløs regnbue
Når man går op ad trappen til scenen, skal man efterlade alt, der ikke er musik.
Det eneste sted, hvor Héroes forstår hinanden,
er på scenen, når de spiller.
Bandet havde faktisk et meget kort liv.
De kunne være nået meget længere og have opnået så meget mere.
Jeg ville ønske, vi stadig spillede og havde 15 albums.
Så kunne vi virkelig have skrevet historie.
Katedralen er din krop…
Ingen tog deres plads efter dem,
og derfor betragtes Héroes som en af de store afvigelser.
I de ti år, hvor de var inaktive, voksede de endnu mere,
end da de var sammen.
Det er ikke normalt i rockens verden.
Sangene og musikken overlever alt.
Jeg kan ikke se forskellen Mellem kys og rødder…
Jeg havde længe drømt om at være på et stadion og have en gangbro
ligesom Rolling Stones.
Vores drømme gik virkelig i opfyldelse.
Nu er du på min liste
Over løfter, jeg ikke må glemme
Alle sammen!
Det er følelsesladet, når noget ender.
Det er bedre at afslutte det godt end at fortsætte for evigt.
Tusind tak!
Farvel!
Den rette gnist
Mange tak.
Den rette gnist
Farvel for evigt! Det var det!
DEN SIDSTE HÉROES DEL SILENCIO-KONCERT VAR I VALENCIA DEN 27. OKTOBER 2007.
MERE END 80.000 MENNESKER DELTOG.
DE HAR IKKE SPILLET SAMMEN SIDEN.
Héroes!
Du behøver ikke imponere mig
Eller følge strømmen med mig
Jeg stiger af her
Ved nutidens bredder
Hvor mennesket kvæles
Han skriver sit testamente I sort chili
Tortur er at være sammen med dig
Du er min gifts alkymi
Nederlag er ikke en mulighed
Og der er ingen undskyldninger
For evigt
Det virker som længe for mig
For evigt
Intet varer evigt
For evigt
Intet varer evigt
Raseriets indflydelse
Og tungens trang
Jeg har ikke hele livet
Der er stadig æsker Med overraskelser i
Nederlag er ikke en mulighed
Og der er ingen undskyldninger
For evigt
Det virker som længe for mig
Jeg har en bitter smag i munden
Og et besejret hjerte
For evigt
Intet varer evigt
For evigt
Intet varer evigt
For evigt
Intet varer evigt
Nej!
Tekster af: Jesper Sodemann