Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Héroes!
- Tak na začátek, dobrý večer. - Ahoj. Jak se máte?
Nejdřív se představíme, jo?
My vás známe, ale oni vás neznají.
- Jsem Joaquín a hraju na basu. - Juan, kytarista.
Jsem Enrique a zpívám.
Já jsem Pedro.
Chceme, aby Héroes del Silencio mohli fandit všichni lidi.
Nechceme hrát jenom pro puberťačky nebo lidi po čtyřicítce
nebo pro underground a avantgardu.
Chceme oslovit všechny typy publika.
Nechceme zapadnout do jedné škatulky.
Jaký žánr nejlépe vystihuje vaši hudbu?
O svém stylu jsme ještě nerozhodli.
Na to je stejně ještě brzy, ne?
Až vydáme šest nebo sedm desek, budeme už trochu vědět, co chceme dělat.
Asi ještě není jasné, co jsme zač a jaká jsme kapela.
Zatím toho o sobě moc nevíme.
Jak Héroes vůbec vznikli?
Jako většina kapel.
Dali jsme se dohromady, začali pracovat na demech,
posílali videonahrávky společnostem a doufali, že dostaneme smlouvu v Madridu,
protože v Zaragoze je to těžké.
Považujete se za hrdiny?
Héroes!
Prach, mlha, vítr a slunce.
Tam, kde je voda a sady.
Na sever, do Pyrenejí.
Tam leží Aragonie.
Na sever, do Pyrenejí. Na jih, do mlčenlivých hor.
Kde řeka Ebro protéká.
Tam leží Aragonie.
ZARAGOZA, JARO 1984
Prach, mlha, vítr a slunce.
Město obklopené pouští,
stranou od kulturního rozmachu větších měst.
Není to ideální místo na zakládání rockové kapely.
Ale v Zaragoze se něco mění,
jelikož přes 50 kapel z Aragonie už přislíbilo
městu nevídanou událost.
Zaragozský První festival pop-rocku a dalších žánrů se rozjíždí.
Holka slušná…
Poslední tři dny si 25 000 mladých lidí užívalo něco,
čemu se říká „zaragozská Movida“.
Už ti své srdce nemůžu dát…
Pravá kulturní katarze v zemi nepřátelské pro rock,
kde mladí snílci hledají…
Už se mi neozývej…
Jedním z vrcholů přehlídky byly stánky,
kde se prodávaly pirátské a nezávislé nahrávky.
Mladé firmy vyzvaly mezinárodní společnosti…
Jasně, že si to pamatuju. V roce 1984 jsem tam hrál
s kapelou Proceso Entrópico.
Prach mrtvých na tvé kůži,
šupiny ze zlata.
Neloajální a potrestán…
Rozvěsili jsme plakáty po celém městě. Viděli jsme Zumo de Vidrio.
Co jsem tě viděl, vůbec nic mi do hlavy nejde…
Kluci z Héroes hráli v jiných kapelách.
Pár dní jsem hrál s Edición Fría a Tres de Ellos.
Pedro s Los Modos.
Ne.
Ani jsem tam nejel. Byl jsem fakt mladej.
Jan Pavel II. mi sáhl na číču!
Jane Pavle II., chci bejt tvá kámoška,
chci, ať mi saháš na číču.
Myslím, že to pomůže založit silnou místní scénu. Nejen v Madridu a Barceloně.
Čas ukáže, kdo to přežije.
Hlavní je, že je tu nadšení, ambice a něco pro všechny.
Tehdy jsme poprvé viděli,
že se v Zaragoze děje něco důležitého.
Myslím, že všichni berou tu přehlídku
jako nesmírně pozitivní zkušenost.
Matías Uribe napsal do novin, že Zumo de Vidrio byli dobří.
ZUMO DE VIDRIO PODLE NÁS NEJLEPŠÍ
Bylo skvělý číst,
že byli dobří, když přitom byli hrozní.
S Juanem jsem se poprvé seznámil
v zaragozském baru jménem Los Navarros.
Někdo tam řekl:
„Juan hraje s kapelou jménem Zumo de Vidrio.“
Hledali basáka a já řekl, že přijdu na příští zkoušku.
Přišel jsem tam se zesilovačem a basou.
O pár dní později
nepřišel na zkoušku Juanův bratranec, to byl zpěvák.
A zatímco jsme teda čekali,
začal jsem hrát písničku od Davida Bowieho.
Koukám na něj a říkám si: „Ten kluk umí zpívat.“
Navždy v temnotě,
ten hlas nedává žádný smysl…
Viděl jsem to jasně a řekl jsem:
„Musíme založit kapelu, opravdickou kapelu.“
Byli jsme dost mladí a měli víc projektů najednou,
protože jsme si mysleli, že musíme dělat něco ode všeho,
abychom našli muzikanty i muziku.
Jednou jsme vzali takový ten rádiokazeťák,
dali do něj kazetu a najednou…
„HÉROE DE LEYENDA“, 1. DEMO, 1984
V jeho očích unavených…
Odnesli jsme tu kazetu Cachimu do rádia Zaragoza.
„Jsme kapela ze Zaragozy.“ A on se na mě podíval a udělal…
Jakože: „Poslechnu si to.“
A den nebo dva dny nato
jsem ve tři odpoledne zapnul pořad El Selector a chlápek povídá…
A dnešek zakončíme písní od Héroes del Silencio.
Zdraví vás Cachi. Milujte se, čáo a nashle.
Byl to nejšťastnější den mého života.
Když jsme poprvé museli mluvit v rádiu,
rozhodli jsme se, že se pojmenujeme po písničce.
Říkali jste, že „Héroe de Leyenda“ je vaše hymna, že?
Vyjadřuje, jací opravdu jste?
Ano, protože původně se jmenovala „Héroes del Silencio“.
Tak vzniklo naše jméno.
Zpívá se o tom, co naše jméno vlastně znamená.
Ticho je všechno…
Hrdinou ve vlastním zapomnění…
Zpívat jsem začal náhodou.
Ale díky změně, že jsem kromě basy najednou i zpíval,
mě hodně začalo bavit psaní textů.
Cítím hlínu pod terasou.
Někdo tam z okna vyhlíží,
zapomenutý…
Objevil jsem roli frontmana.
Bylo to ale postupné, protože nejdřív jsem byl basák a zpěvák
a byl jsem připoutaný k mikrofonu.
Nakonec jsme se rozhodli
najít basáka, který se může pohybovat volněji.
A jedu až moc rychle…
Zkoušeli jsme v sousedství
Nechytíš mě…
Po zkouškách jsme se potkávali na kafi v baru na rohu.
Oni už měli repertoár. Jejich skladby zněly líp, než co jsme…
Edición Fría hrála hlavně předělávky od Cure.
Měli jsme dobré písničky, ale já byl zpěvák.
Takže nic zvláštního.
Hraju si s obrázky.
Když někdo pláče, tak i padá.
Dojde vám, že to dokážete.
Nahrát album, hrát větší koncerty než ty, které jste hráli dosud.
Pedro, Juanův brácha, se soustředil na titul z medicíny
a chtěl věnovat čas hlavně tomu, takže jsme museli najít bubeníka.
Začal jsem je poslouchat v Cachiho rádiové show El Selector.
Nedlouho poté hledali bubeníka.
Byl jsem poblíž, viděl je zkoušet.
Dostali mě. Tehdy jsem hrál s Los Modos.
Na stejné místo, kde jsem tě potkal…
„Hej, ty jsi bubeník. Pojď si zahrát.“
Sedl jsem si. Řekl jsem si: „Bože.“
„Svatá dobroto.“
A zahrál jsem.
„LA ISLA DE LAS IGUANAS“ (VALDIVIA-BUNBURY)
Leguán.
Měli velké naděje.
Vlastně odešli ze školy, aby se mohli věnovat hudbě.
Tvrdě makali.
Salamanca je teď hlavní město popu.
Zrovna se koná 26. festival Radiocadena.
Letos je poprvé věnovaný popové muzice.
Byla to celostátní soutěž pro kapely z celého Španělska.
Přijeli jsme, měli jsme hotel. Všude kolem byli novináři.
Když jsme měli hrát, řekl jsem Cachimu:
„Dej mi svý šaty, kámo. Vypadáš jako magor.“
Vyšel jsem ven a vypadal… Vlastně ani nevím.
Ale ten vzduch ani neví, co se děje.
Vítr.
Vítr tě vtáhne.
Neslyším tvůj hlas,
je velmi vzdálený.
Ach ne, je tak vzdálený.
Byl to rušný festival, bylo tam 429 účastníků.
Pak ve všech městech probíhalo hlasování.
Dostali jsme se do semifinále a skončili jsme druzí.
Podle Matíase byla soutěž ovlivněná, aby vyhráli ti druzí.
Matías napsal do El Heraldo pár naštvaných článků,
protože jsme nevyhráli.
Byl jsem fakt vytočenej.
Bylo to zmanipulovaný!
Nekoukali na kapely. Byli u stolu, jedli a pili.
MATÍAS URIBE, HUDEBNÍ NOVINÁŘ
Byli v takové restauraci s balkónem.
a zdálky koukali na hlavní jeviště.
Tam ti porotci byli.
A úplně je ignorovali.
Tehdy jsme to považovali za porážku.
Ale skončili jsme druzí.
To je lepší než co většina Španělů zvládne v Eurovizi.
Nevyhráli jsme, ale vrátili jsme se domů s tím, že vyhrajeme příště.
Nestalo se to, ale ten plán tam byl.
Zesílili jsme, protože jsme chtěli víc.
Ale ten vzduch ani neví, co se děje.
Vítr…
Bylo těžké se tam dostat?
Je to těžké pro kapelu jako vy? Jste přece z Aragonie.
Ano, je to těžké, protože nejsme z hlavního města.
To musíte brát v potaz, protože tady nejsou žádní lovci talentů.
Lidé nechtějí demonahrávky od kapel mimo hlavní města.
Mimo hlavní města nikdo nové kapely nehledá.
Španělský pop je takový nemastný neslaný.
Texty…
Já k tomu samozřejmě přispěl, byl jsem totiž v Olé Olé.
Jedu jak vítr,
nemůžu přestat…
Chtěl jsem svou kariéru trochu zpestřit.
Navrhl jsem Robertovi, že můžeme spolupracovat.
Zeptal jsem se, co dělat, a on řekl: „Produkuj.“
A já: „To jsem nikdy nedělal.“ „Ani já, ale mám štěstí.“
Řekni mi kdy, kdy…
„Hele, znám kapelu ze Zaragozy,
která se ti možná bude líbit.“
Poslali mi čtyři nebo pět songů
a já si je doma dobře poslechl.
Upřímně mě to neohromilo.
„Musí tam něco být. Já nevím. Poslechnu si to znovu.“
Poslouchali jsme to znovu, protože řekli,
že ta zaragozská kapela je skvělá.
Enrique s Juanem mi pořád volali.
Pozvali mě na koncert v Zaragoze v En Bruto.
Tak jsme jeli do Zaragozy
a já si okamžitě všiml, jak se lidi snaží, aby se dostali dovnitř.
Na kapelu ze Zaragozy. Říkám si: „Co to je?“
Ticho!
Slyšel jsem hlas,
možná si na mě někdo vzpomíná.
Nemůžu v tom světle tragickém…
Oběma s Robertem se nám líbili. Tak jsme šli rovnou do šatny…
…pokecat s nima a něco jim nakecat. Fakt nakecat.
„Zkusím vám sehnat smlouvu,
protože tohle, toto a támhleto.“
Slintali jsme nad tím.
Měl jsem dost zkušeností,
abych znal kroky, které musíte udělat, abyste existovali.
A oni chtěli existovat.
Ani si nevzpomínám,
jak vypadají vaše duše hříšné…
Trvalo nám to dlouho.
Ostatní nahrávací společnosti,
ne ta moje, nám nevěnovaly pozornost.
Říkaly: „Kam s tímhle míříte? To není…“
Tehdy byl populární techno-pop.
Společnosti říkaly, že kytarové kapely vyšly z módy.
PolyGram tehdy říkal: „Jsou moc nudní, jsou divní.“
Warner říkal: „Jsou jako La Unión.“
Ignorovali nás. CBS nás ignorovalo. Ignorovaly nás i malé společnosti.
Nikdo nám nevěnoval pozornost. Nikdo.
Nakonec, o rok později,
jsem přešel do EMI a šel za prezidentem společnosti.
A říkám mu: „Rafo,
musíš mě poslechnout. Musíš to nahrát.“
„Nejdřív nahraj singl, maxi singl, jestli chceš.“
„Pokud se prodá přes 5 000 kopií, dám ti slušnou smlouvu.“
Měli jsme fakt nízký rozpočet. Jen si to představte.
Nechali nás nahrávat
jeden nebo dva večery, když skončily kapely, které tam Hispavox měl.
Říkali: „Běžte do studia.“ Byli tam Cantores de Híspalis.
Lidé vytvořili tanec copla…
Když ta kapela, Los Marismeños, skončila s nahráváním…
Spěchali jsme dovnitř, roztáhli vybavení,
co nejrychleji to nahráli…
Naštěstí jsem najal…
Měl jsem dobrý nápad najmout britského odborníka na audio
jménem Steve Taylor, byl z Londýna.
Pracoval tam.
První, co Steve řekl, bylo:
„Gusi, mně se ta kapela nelíbí.“
Já řekl: „Steve, dělej, co máš.“
„Steve, drž hubu a dělej svou práci.“
Jak neskutečná prázdnota…
Ale kdyby to nevyšlo…
Kdybychom neprodali tolik, vykopli by nás.
Vyrazili jsme na dlouhé turné, ať získáme podporu.
Hráli jsme v klubech ve Valencii.
Jezdili jsme po celém Španělsku, do rádií, do místních televizních stanic.
Héroes del Silencio patří k nejslibnějším kapelám v Zaragoze.
Účastnili se regionálních soutěží.
A teď konečně mají své album.
Byli jsme v televizích. V hroznejch i dobrejch show. Ale bylo nás vidět.
Jsou úplně mladí a noví.
Jsou to Héroes del Silencio.
Hráli jsme všude.
Někdy na hroznejch místech, ale bylo nás vidět.
…nová kapela v anglickém pop-rockovém stylu.
„Héroe de Leyenda“ najednou hrála v každém španělském rádiu.
Gusova společnost řekla: „Hned změňte fotku na přebalu.“
„Je hrozně tmavá. Musíte vypadat hezčí.“
Tím se sice zvýšily prodeje,
ale taky to přitáhlo kritiky.
Lidi byli nedůvěřiví.
Říkali, že jsme falešní a že dlouho nevydržíme,
že jsme jenom letní hit.
Pomyšlení na všechno, co se stane…
Gradovalo to.
Reagovali jsme na všechno, co postupně přicházelo.
Asi to byl osud, že to dobře vycházelo.
Prodali jsme přes 5 000 kopií.
Prodali jsme jich asi 30 000.
Společnost nám uvěřila,
protože jsme prodali šestkrát víc.
V EMI se na mě začali dívat jinak.
Říkali: „No, to není špatné.“
Brzy jsme my ostatní a Montesano,
a samozřejmě i Cachi,
viděli, že mají opravdu talent a mají ho dost,
aby se stali velkou rockovou kapelou.
Vsadili jsme na to.
Na rock and roll.
V jeho očích unavených
se skrývá věčný trest.
Legendární hrdina,
patří do snu o osudu.
MADRID, JARO 1988
Jak se dnes máme?
Skvěle.
- A ty? - Parádně.
A ty?
Společnost řekla:
„Dáme jim opravdovou smlouvu. Ať se předvedou.“
Zeptali se, jestli se chceme přesunout do Madridu.
To jsme odmítli.
V Zaragoze měli hluboké kořeny a nechtěli se odtamtud stěhovat.
Nevím, jestli to byla tvrdohlavost, nebo jsme to chtěli dělat po svém.
…Zaragoza.
Příští stanice, Calatayud.
Řekl jsem: „Seženeme jim manažera. Sami to neumíme.“
A tak jsem sehnal Pita.
- Pito. - Pito.
Jsem známý jako Pito Plán nebo Pito Sen.
Dívám se do zrcadla a jsem šťastný.
A myslím jenom na sebe…
Vzpomínám, jak jsem byl v Gijónu a poslouchal „Autosuficienciu“
v autě, na pláži nebo v horách.
Možná jsem u toho poslechu popíjel cider.
A říkám si: „Co tu děláme?“
Zamčený v domě,
o nic se nestarám.
Tehdy jsem úřadoval s kapelou Alaska y los Pegamoides.
Teror v obchoďáku,
horor na rohu.
Má holka zmizela…
Díky nim všem
jsem objevil to, čemu se později bude říkat,
sice nevím proč, Movida Madrileña.
Tvoje čest má čtyři růže…
Pito byl tehdy nejlepší.
Měl agenturu jménem 10/Diez,
což byla tehdy nejdůležitější manažerská agentura
pro pop-rockové kapely.
Pito měl Alasku…
Gabinete…
Loquillo…
- Los Coyotes. - Los Golpes Bajos.
Lions in Love.
Měl zavedené umělce
a říkal tím: „Tohle dokážu vytvořit
s nahrávací společností a médii.“
Pito měl čich na talenty, takže si Héroes vzal.
Já nevím.
Nevím, proč za mnou lidé chodí, nebo bych někoho hledal.
Spíš mi to spadlo do klína. Nevím.
Chci se dívat, jak tančí s mrtvými.
Ten opálený pas mě dohání k šílenství…
Pito se uměl pohybovat na rockové a popové undergroundové scéně
a lidi k němu vzhlíželi.
Nevím proč. Fakticky.
Možná působím hloupě.
Někdy si myslím, že jsem chytrý, ale jindy ne.
MADRID, LEDEN 1989 KLUB YA'STA
PREZENTACE MÉDIÍM A RADĚ EMI ZKOUŠKA
Ano, tupé, zastaralé, abstraktní.
Moje první skutečná vzpomínka na Héroes
je příšerná.
Ve dvě nebo o půl třetí odpoledne
v úterý…
Byl to oběd s médii a naše vystoupení bylo jako dezert.
Tehdy jsme měli špatný zvuk.
Lidé pojídali krevety a pili šampaňské.
Tohle není typický koncert, ale chceme představit naši kapelu.
Vzpomínám, jak za mnou přišli Olvido a Loquillo,
kteří nevěděli, jestli se jim kapela líbí.
Řekli: „Já s tou kapelou nevím. Musel bych je vidět znova.
Ale jsou v nich vidět rockové hvězdy.“
Pito mi zavolal: „Dobře, já se o ně postarám.“
Jaký je další krok? Logicky nahrát album.
Měli jsme ale stejný problém jako s prvním singlem.
Nahrávali jsme mezi Cantores, Luz Casal a Mari Trini.
„Dneska večer máme volno, přijdete?“
„Jasně, hned.“
Mám chvíle, kdy si pamatuji
jen rozhovory…
Při nahrávání prvního alba jste fakt nervózní.
Juanovi se třásly ruce.
„Gustavo, počkej chvilku.“
Podle mě si Héroes mysleli: „Sakra, mohli jsme to zvládnout líp.“
Z alba jsme měli smíšené pocity.
Na můj vkus bylo takové nijaké.
Ani se neblížilo tomu, jak jsme zněli naživo.
Tehdy jsme vstali brzo ráno, přišli jsme do studia
a oni nám ukázali úpravy z předchozího večera.
Přidali do skladby trumpety.
Byl to syntezátor.
Bylo to dost… laciné.
Kapele se to vůbec nelíbilo.
Bylo to trochu urážlivé.
Nevzpomínám si. Trumpety…
Šel jsem za ředitelem.
Povídám: „Odjíždím do Zaragozy.
S nahráváním končím.
Nemám zájem pokračovat, dokud tam budou ty trumpety.“
Dost se vytočil.
Tak je odstranili.
Ať to zní jako popík.
Pop se hodí do rádií.
Byl jsem pod tlakem, musel jsem to prodávat.
Ta produkce, kterou tehdy tolik kritizovali,
pomohla Héroes zapadnout do národní hudební scény.
Dá se říct, že to bylo dobré rozhodnutí,
protože nás dostalo do rádií a ve Španělsku se o nás vědělo.
Kapela s jediným mini albem,
která vystupuje naživo a bere si dobré peníze.
Dá se tím uživit?
1. NÁRODNÍ ROZHOVOR LOS 40 PRINCIPALES
Trošku…
Zatím ne, protože musíme koupit vybavení na letošní turné.
Teď nám vyšla deska, takže budeme vystupovat čtyřikrát víc.
- Nepřehánějte to. - Mít vybavení…
Nepřehánějte. Čtyřikrát víc by znamenalo 130 koncertů.
Tolik ve Španělsku dělají jenom dvě kapely a je to šílené.
Váš život je důležitější než peníze.
Takže 130 koncertů…
Héroes del Silencio.
- Ten to je. - Jo.
Tohle…
- Tenhle. - Je skvělý, kámo.
Tohle je on.
- Tenhle se jmenuje Pedro. - A tenhle?
Je to zpěvák, že? Ty jsi zpěvák.
Podepíšeš se nám?
Už jste fungovali, když vás vyhlásili
nováčkem roku. To je divné, že?
Fungovali jsme hlavně v Zaragoze v Aragonii.
Asi čtyři nebo pět let.
A to se projevilo, když jsme dosáhli národní úrovně.
A konečně jsem našel cestu,
která moje kroky povede.
A dnes v noci mě láska čeká…
na tvých rtech.
S každým pohledem, můj bože…
Dámy a pánové, Héroes del Silencio jsou v A Media Tarde.
Já už jsem zahodil
to shnilé ovoce, už navždy.
V televizi jsme vystupovali na playback.
Všechno tam je na playback.
Jinak to nešlo.
Museli jsme bojovat, aby nám nevnutili žluté bicí…
MLADÁ KAPELA
…a doprovodné tanečníky.
Hodněkrát jsme se kvůli tomu hádali.
Chtěli jsme, aby bylo jasno, že jsme na straně rocku a temnoty.
Cikánská krev mi v žilách proudí…
Tak to chodí. Jdete do pár pořadů a pak bum.
Dřív nebo později
se ztratím v řetězech.
Jsme na obálkách, začínáme být slavní.
Rychle jsme se proslavili.
Sláva přišla najednou.
To překvapilo dokonce i vydavatelství.
Jasně. Vydavatelství bylo ohromené. Nechápali jak.
Dostali se do Los 40 a tím se všechno změnilo.
Pozor! Jedničkou pro tento týden se stávají tihle kluci ze Zaragozy.
A to jsou oni. Héroes del Silencio s „Flor Venenosa“.
Nenacházím slov, abych popsal…
Čistý zvuk alba
a naše živé koncerty
ukázaly obě stránky kapely,
které dobře ladily.
Zachraň mě od toho hluku,
který jsme včera slyšeli…
Nikdo nemůže předpovědět, jestli něco uspěje, nebo ne.
Nikdo nemá vzoreček.
Lidé to uslyší, líbí se jim to a koupí si to.
A oni kupovali a kupovali.
Myslím, že šeptandu je těžké zastavit.
Stále hledám fontánu, abych se nadechl…
Oni vytvořili něco úplně jiného.
Ve Španělsku žádná podobná kapela neexistovala.
Když se ve Španělsku někomu daří, upírá se na něj pozornost
a vždycky se najde někdo, komu se to nelíbí.
Měli obrovskou nevýhodu.
Lidi říkali, že je Erique hezký.
Nehodilo se, abychom byli vážná kapela
s patnáctiletými fanynkami.
Tehdy se mezi námi rozhořely…
V Madridu to byly takové monopoly.
A pokud vás neschválili ostatní,
včetně Diega Manriquea…
Pokud poslouchá, tak doufám, že mě dobře slyší.
Pokud jste neměli jejich požehnání, nemohli jste udělat nic…
No…
…podle nich.
Kritici, to vychází už z podstaty jejich práce,
jsou téměř jako poustevníci v poušti, kteří hlásají:
„Všichni shoříte,“ a tak dále.
Kvůli tomu mají kritici pocit,
který je založený na pravdě, že je nikdo neposlouchá.
Takže to, že Héroes del Silencio kritikům věnovali pozornost,
jim dalo oprávnění dělat to, co kritici dělají.
Skončíte hrát na jednom místě, jedete 600 kilometrů jinam
a pak vidíte, co nějakej chlap napsal
a nemůžete se vrátit a reagovat.
„Jak na něj reagovat?“
Dát do to alba.
Problém s Héroes del Silencio je ten, že když je slyšíte poprvé,
získáte z nich dojem,
že jsou produktem nahrávací společnosti,
nebo aspoň kapela ovládaná hudebním průmyslem.
Vidíte, že je tam Gustavo z Olé Olé, a tak dále.
Když jste byli u velkého studia, byli jste sračka.
Kritizovali nás prostě jenom za tohle.
A pak jejich image.
Jejich image na prvním albu
vyvolala dojem, že jsou to, čemu říká „kapela od kadeřníka“.
Všechno působilo promyšleně a zinscenovaně.
„A mají i hezkého zpěváka pro puberťačky.“
Ani si nic neposlechli.
Otázka zní takto.
Na kterou stranu tváře spadá dlouhá blond hříva
zpěváka Héroes del Silencio?
Jistý lidi rozčilovalo, že Enrique má dlouhý blond vlasy.
Co na to říct?
Chápal bych to, kdyby měl tři nohy.
Bunbury byl takový dlouhovlasý andílek.
Jeho charisma a schopnost se na jevišti měnit
vyvolávaly v ženách různé vášně.
Terčem bylo i jeho chování na pódiu.
„To blond háro zpěváka z Héroes bysme nejradši zapálili.“
Někteří lidi to přeháněli.
Bylo to otravné a myslím, že je to pořád otravné.
Vždyť to byly naše životy, sakra.
Unavovalo je, jak jim říkali, že jsou nic moc a otřepaní.
Vzpomínám si, že jednou
Enrique řekl, že končí.
Vyhlídka na druhé album nás děsila.
Zvládli jsme to se spoustou práce.
Když jsme s ním začali, byli jsme připravení.
Těšili jsme se na možnost setkání s Philem Manzanerou.
Já vždycky fandil Roxy Music.
A to, že přijde na naši show, pro nás bylo jako setkání s královnou.
Pito mi řekl o Héroes a požádal mě,
abych se na ně šel podívat do Calatayudu.
Šel jsem tam a pomyslel si: „To jsou rockové hvězdy.“
PHIL MANZANERA, PRODUCENT
Byli celí v černém, publikum bylo oblečené v černém
Díval jsem se na ně, díval jsem se na publikum
a viděl jsem, že s lidmi opravdu rezonují.
Viděl jsem tam jisté možnosti.
Zákony divočiny
mi zastírají útěk.
Přišel na show, pokecali jsme
a my uslyšeli kouzelná slova, což byla:
„Chci, abyste zněli, jak zníte naživo.“
Té noci vypukla válka v Zálivu.
Takže si to pamatuju.
Taky
to byla důležitá noc proto, protože když jsem se vrátil na hotel,
zavolali mi, že moje matka umírá v Londýně.
A jestli se můžu hned vrátit.
Takže jsem jel na letiště v Bajaras, ale bylo zavřené
kvůli válce.
Protože tam Američani měli letadla.
Takže jsem dorazil pozdě. Zemřela zrovna, když jsem do Londýna přiletěl.
Takže ta noc…
byla důležitá.
A samozřejmě, bohužel,
nikdy nezapomenete na noc, kdy jste poznali Héroes.
Héroes.
Takže v mých vzpomínkách…
Ta noc nakonec…
Slyšel jsem to oné noci,
bylo to kouzelné.
Byli jsme šťastní,
protože studio mělo starou nahrávací konzoli z Abbey Road.
Na světě jich bylo jenom šest.
Fantastické.
Kdyby hráli spolu stejně,
jako hráli tehdy,
mohli jsme ve studiu tu energii zachytit.
A jim se povedlo dát nám zvuk, který nás dokonale vystihoval.
Brzy propukne svítání,
a já jsem tu tak sám.
To album je vystihuje.
On toho podle mě moc nepřipravoval.
Je super, když manažer dělá tohle.
Skoro nic.
Když nechá kapelu dělat si svoje a jen je přinutí, aby dobře zněli.
Ale zároveň jim nedělá písničky.
Když jsme nahrávali,
měli jsme přestávky na oběd a večeři.
Tady v Anglii, když se vám za 12 hodin ve studiu sotva podaří sníst sendvič,
tak máte štěstí.
Ale oni vždycky řekli: „Pojďme na oběd. Pojďme na večeři.“
A já si říkám: „Páni, ztrácíme tím dost času,
ale je fajn se takhle družit.“
Bylo to úplně jiné, než na co jsem byl zvyklý.
A líbilo se mi to.
Všechno se spojilo a stalo se kouzlo.
Věci občas prostě vyjdou.
Občas.
Stalo se to s tímhle albem, ale pak už se to znovu neopakovalo.
V podstatě
to mělo celkem jednoduchou melodii,
která je…
A pak tohle…
Je to jednoduché, ale přidal jsem tam ozvěnu a …
Zahrál jsem to tak a vyšlo…
Nechal jsem to doznívat a…
Páni. Začátek s kytarou a ozvěnou.
Říkal jsem si: „Proč jsem to nevymyslel já?“
Protože to bylo skvělé.
Práce na té písničce nás úplně rozpalovala
a bylo to sakra skvělý.
Můžeš se prodávat…
„Entre Dos Tierras“ je první singl od Héroes.
Pokud chceš moc…
Desky Senderos de Traición od Héroes del Silencio se prodalo
skoro 100 000 kopií za týden.
Největší skok v žebříčcích udělali se Senderos de Traición.
Nejprodávanější kapela na národní pop-rockové scéně.
Jejich deska Senderos de Traición překonala místní rockové žebříčky.
Senderos de Traición je vlastně platinové album
s nevídanými prodeji.
Opusť mě.
Já za to nemohu, že padáš!
Já za to nemohu, že padáš.
Sice to jsou hrdinové ticha, ale znějí fakt parádně.
Nejlepší píseň roku 1990 je „Entre Dos Tierras“.
Jistojistě jsem věděl, že jim ta písnička otevře dveře.
Co se děje?
Spal jsem do 7:30 a pak jsem se najednou probral.
Všechno jsem oběhal.
Ani jsem si neotevřel kufr.
Není to poprvé,
co se cítím blízký k šílenství.
A teď konečně
vím, jaké to je,
když ani paže tvé neovládnu.
Vypadáte unaveně, pane.
Nežili jsme jako slavní lidé.
Bydleli jsme v Zaragoze
a chodili do stejných barů jako před dvěma lety.
Řekl jsem mámě: „Až budu slavný, koupím ti kožich.“
- Koupils jí ho? - Samozřejmě.
Koupil jsem si takhle dlouhej toledskej meč a bral si ho na turné.
Ukaž mi ten meč.
Španělský koncerty jsem nepočítal.
Bylo jich možná 130, nevím.
Když jsme se přiblížili k 80, začali jsme uvažovat o koncertech v cizině.
Manažer a vydavatelství
si mysleli, že je to šílený, ale my je ignorovali.
STŘEDNÍ EVROPA, 1991
Z téhle ložnice
rovnou do vesmíru…
Měli vizi, která mi chyběla,
stejně jako ambice, které mi chyběly. Za to jim vděčím.
Vzpomínám na první evropské turné.
Měli jsme koncerty ve Švýcarsku a pár v Belgii.
Sednete do dodávky, přijedete do Belgie, zahrajete a vrátíte se.
Když můžete do Cádizu, tak proč ne do Bruselu?
Vítězství, nebo prohra.
Vím, že je mi to fuk.
Ocitáš se pod kouzlem rizika
a nevíš, kam jít.
Byl to malinký bar
a v rohu bylo malé jeviště,
kde sedí zpěvák s kytarou. Ale my jsme měli všechno naše…
Když nás viděli
s našimi bednami a vším, říkali: „Co si mysleli?“
Jeviště bylo nízké.
Rozložili jsme tam bicí
a mysleli jsme si: „Kam dáme zbytek?“
Všechny ty koncerty byly boží,
protože lidem jsme se v těch malých prostorách líbili.
Héroes del Silencio ze Zaragozy.
Ve Španělsku jste velká hvězda,
pak jedete do Německa a tam hrajete v nějakém pajzlu
nebo maličkým baru.
Moc jsme neplánovali.
Spali jsme v hostelech.
Hodně kilometrů, hodně smíchu.
Pracovali jsme spolu, psali písničky.
Byly to skvělý časy.
Jste v dodávce šest nebo sedm hodin denně.
Jste spolu celý den. Je to manželství se čtyřmi lidmi.
Skupina si byla blízká a byli jsme spolu celý den.
Nadšení a plní naděje, co přijde dál.
Jak můžu zapomenout
na toho, kdo mi pomoci chtěl.
Pokud neodpustím,
tak mě ta bolest
celého obestře.
Na všechna turné jsme jezdili se stejnými lidmi,
stejnými zvukaři a osvětlovači.
Ti lidi dokonale chápali,
jak chceme naši hudbu prezentovat a jací chceme být.
Dali jsme dohromady dobrý tým, který nás posílil.
Máš padáka.
- Viděls Martína? - Martína?
Martín byl manažer turné, který s námi jezdil v autě.
Měl na starosti denní úkoly, hotely, zařizování,
říkat nám, kdy máme jít na zkoušku.
Byl to takový taťka turné.
Martíne, vole, nech mě žít.
Nech mě žít, Martíne.
Věděl, co a jak, a dělal manažera turné
španělským hvězdám.
Spojil jsem ho s Héroes, protože to byl ten pravý
a protože si vzájemně rozuměli.
Byl jako brácha. Byl pořád s náma.
Vždycky nás podporoval.
Martín byl pro kapelu důležitý,
protože byl jedním z těch lidí,
kteří vám pomáhají zůstat v rovnováze.
Kdybyste tu zatáčku projeli opatrněji…
Jeli jsme rovně, ty blbe.
Příští rok jsme zopakovali to stejné, hlavně v Německu.
Pozvali nás do Berlína na fesťák Jsem cizinec,
čímž se všechno úplně změnilo.
FESTIVAL PROTI RASISMU, BERLÍN, PODZIM 1991, ICH BIN EIN AUSLÄNDER
Té noci jsem slyšel
čirou magii.
A skřet vás do snů zve.
A vím, že poslední dobou
se téměř nezastavím.
Cítím, jak se toulám…
Zahráli jsme…
Díky.
…a když jsme přišli k šatně, nemohli jsme dovnitř.
Jako v té scéně s bratry Marxovými z Noci v opeře.
Objevily se tam tuny lidí. Bůh ví odkud.
Všichni chtěli smlouvu.
Ten festival všechno změnil, protože byl v televizi
a vidělo to celé Německo.
Od té chvíle to bylo…
Héroes del Silencio…
Dobrý večer, Frankfurte.
HAMBURK, BERLÍN, FRANKFURT, BONN
TURNÉ
…Héroes del Silencio.
Héroes del Silencio.
„Entre Dos Tierras“ rozžehlo náš obří úspěch ve Španělsku
a později i v Evropě.
Jedna z nejzajímavějších rockových kapel v létě ovládne evropská pódia.
Héroes del Silencio.
Na jednom berlínském koncertu
jsem byl s Enriquem, co byl bez trička,
a 3 000 Němců řvalo „Entre los tierras“.
Měl jsem z toho husí kůži.
Vidět ty lidi…
„Entre dos tierras…“
Nevěděli, co tam křičí.
Nikdo nechápal, co se děje.
Nejspíš to nechápala ani nahrávací společnost.
Nechápal to Pito a možná to nechápali ani oni.
Ale stalo se něco kouzelného.
Šéf mi řekl, že se musím jít podívat na kapelu,
která hrála u nich doma v Zaragoze.
Enrique, zpíváš španělsky.
Očividná otázka: je to pro tebe důležité?
Mohl bys zpívat anglicky a určitě by pak přišlo víc fanoušků.
Jo, ale zpívat jinak než španělsky pro nás není volba.
Je to přirozené, jsme Španělé.
A podle mě je to příležitost pro všechny evropské kapely,
aby zpívaly ve svých jazycích, aby se rocková muzika víc otevřela.
Jednou z nejvíce vzrušujících věcí ve světě muziky
jsou kapely a sólo umělci, kteří se vymaní ze škatulky
a jsou lepší, než všichni čekali.
Jak se pak chovali španělští kritici?
Stejně. Říkali nám „popíkáři z podhůří“. Zmrdi.
Si to vemte. Co jsme mohli dělat?
Loučení nikdy nebylo tak krátké…
Přišel čas, kdy turné skončilo, a my se rozhodli vzít si volno.
Bylo to krátké.
Normální dovolená, na jakou jezdí všichni pracující lidé.
Joaquín, Copi a já jsme jeli do Indie a Nepálu.
A tam
jsme se se ponořili do místní kultury, knížek a hudby.
Začneš číst knížky o spiritualitě.
Buddhismu, hinduismu.
Ponoříš se do spirituální atmosféry Indie a Nepálu.
V určitých ohledech to byla iniciační cesta.
Všechno se to odrazilo v našich textech a hudbě.
Což bylo dobře znát
v El Espíritu del Vino, což je mnohem komplexnější a propracovanější album.
Nikdy jsem nepoznal
guru či průvodce.
Nikdy jsem na nic nedbal.
Když s námi mluvili o nahrávání nového alba,
neměli jsme moc materiálu.
Myslím, že přijeli den po Vánocích.
Pronajali jsme jim obrovský dům…
LONDÝN, VÁNOCE 1992
…na předměstí Londýna.
To je náš dům.
Byli dlouho na turné
a já nevěděl, jestli napsali dost písniček.
A oni řekli: „Uděláme dvojité album.“
A já: „Ne, to nejde. Jste si jistí?“
My jsme tak tehdy věci vnímali.
„Nemáme dost písní? Uděláme dvojité album.“
Phil měl tehdy s náma velkou trpělivost.
Strávili jsme tam i Nový rok.
Phil trávil svátky s rodinou.
My jsme chodili do studia sami a tvořili písničky.
Já jim ukázal: „Tohle je studio.“
Bylo v oddělené budově u mého domu.
A řekl jsem: „Je 26. prosince
a nahrávat začneme 7. ledna.“
Máte tu studio, ve kterém se dá cvičit a skládat.
Ale nechci vás ani vidět.“
„Ani slyšet.“
O mnoho let později jsem zjistil, že…
Já nevím. Strašně moc fetovali.
Byli tam ve dne v noci. Nevím, co se tam dělo, ale…
A neměli písničky.
Juan říkal:
„Ve tři ráno hraju na kytaru líp.“
A já říkal: „To je skvělý, ale já u toho nebudu.“
Trocha jablečného džusu,
ať zahájíme den s energií.
Někdy se šli projít po Londýně, když jsme mixovali.
A pak mi občas zavolali:
„Zastavili nás policajti.
Musíš někoho poslat, ať nás z toho vyseká.“
Pamatuju si, že tehdy jsem do toho dával všechno,
dvacet čtyři hodin denně.
Už to nezvládám.
Silvestra jsme strávili ve studiu a oslavili se svými nástroji.
A napsali jsme pár písniček.
A co ten mýtus, že jste „La Sirena Varada“ složili na drogách?
To není mýtus. To je pravda.
Nahráváme.
- Až budete moct… - Nahráváme?
Ano.
- Teď? - Ne.
- Co? - Vidíš mě?
NECHALI TAM VÍČKO
- Vidíš ho? - Ne.
Co se děje, Joaquíne?
Možná jsme si tehdy něco vzali.
VÍČKO JE POŘÁD NASAZENÉ NA OBJEKTIVU
Krvavé dásně…
- Tohle je parádní. - Tak znova a pořádně.
Tohle je strana B.
Zkusíme to znova?
Jo, bylo to skvělý, dokonce i s těma chybama.
- Nahrává se to? - Ne.
- Musí to jít nějak zastavit. - Nevypínej to.
A jak to šlo?
Byla to paráda.
Po parádní noci ale všechny fantastické věci
začnou blednout a zaostávat…
V kreativní oblasti
všechny zajímá, jaké mají hranice.
Tlačíte na ně,
co jen to jde.
To jsme udělali.
Mně to přijde úplně logické a racionální.
Pito hraje na pivní tácky.
Vy toho chlapa necháváte řídit vám kapelu?
Kvůli drogám jsem zhloupnul.
Pokazily se mi kvůli nim skoro všechny vztahy, které jsem měl.
Mají na svědomí spoustu věcí.
Víc kocovin, víc špatných nálad.
Máte menší toleranci vůči ostatním.
Máte méně trpělivosti, ale více stresu.
Víc se bojíte, že album nebude tak dobré, jak byste chtěli.
U Héroes napáchaly drogy víc škody než užitku.
- Tohle změním. - Dobře.
Změnili jsme zvuk.
Nároky rostly,
takže se zvyšovalo i napětí.
Možná jsme si ukousli příliš velké sousto.
Zkoušeli jsme pořád nové věci
a byli jsme v hudbě čím dál ambicióznější,
což vedlo k našim prvním střetům
a různým názorům na kapelu
a kam by měla směřovat.
Nechtěli jsme, nebo jsme se neuměli shodnout
a navzájem si to vysvětlit.
A jistým způsobem to album působilo,
že jsme do něj naházeli všechny nápady,
ale nevypilovali jsme je.
Phil Manzanera dělal, co mohl.
A to, co dokázal,
bylo úžasné.
Vytáhl to album z chaosu.
Druhá zkouška.
Geniální. Dobře. Pokračujme.
PRVNÍ KONCERT TURNÉ EXCESO, LÉTO 1993
Zvláštní, jak ty touhy tlačí…
Héroes del Silencio vystoupili včera v Berlíně
s novým albem El Espíritu del Vino.
Kapela získala zlatou desku
za prodej alba Entre Dos Tierras v Německu.
Vydavatelství se rozhodlo objasnit, co se děje v Evropě.
Lidé ale o tom, co se nám děje, pořád mluvili
s jistou skepsí, jako bychom si to vymýšleli.
Navzdory kontroverzi
kvůli anti-monarchistickým komentářům
přijala kapela pozvání do královského paláce Zarzuela.
Bylo to dost kontroverzní,
protože španělský tisk kontroverzi hrozně miluje.
„Když jste tak hrozně do rock and rollu, punku a anarchie,
proč jste princi neplivli do tvář?“
A to nás vytáčí.
Lidi si vždycky našli důvod, proč Héroes del Silencio zkritizovat.
Sakra.
Měli jsme k tisku velmi agresivní postoj.
Vyhoďte televizi z okna.
Moc se nesnažili, aby je národní tisk měl rád.
Někteří pitomci si pořád myslí,
že jsme vyšli z módy.
Možná jsem si mylně myslel,
že když budeme na novináře trochu hrubí,
postaví se za nás veřejnost.
Mluvím o pravém rocku ze 70. let.
- Nechte mě mluvit. - Jistě.
Říkalo se, že je nesnesitelný.
Já ho pořád bránil a říkal jsem:
„Je stejně nesnesitelný, jako když jsem ho potkal.“
Není to proto, že je hvězda.
Byl tak sebejistý.
Vždycky říkali, že jsme trochu arogantní a ukňouraní.
Možná proto, že jsme vždycky věděli, jakou kariéru chceme.
Taky byli dost stydliví.
Rockerskou image zastírali svou plachost.
Myslíš, že tvůj vztek pořád prodává?
Chápu, že je potřeba se propagovat.
Ale já osobně bych to radši nedělal.
A tady? Mladý muži, jste trochu roztržitý.
- Jo? - Čeho se Héroes del Silencio bojí?
Čeho se bojí?
S Juanem jsme to nechtěli.
Bylo to divné kvůli médiím, která chtěla jen zpěváka.
Enrique byl středem pozornost, což si nepřál.
Když ale odpovídáš na otázky u rozhovorů,
samozřejmě budeš slavnější než kytarista, který neřekne nic.
Nikoho nic neučím. Všichni by si měli dělat, co chtějí.
- To je vše. - Dobře.
Juan je rocker, který si dělá svoje.
Je to ten typ umělce,
který se lépe vyjadřuje instrumentálně než verbálně.
Vznikla tam žárlivost.
Někdo možná dostával víc pozornosti než jiný.
Juanovi se mělo dostat většího uznání,
ne od kapely, protože to měl vždycky,
ale veřejné uznání,
protože na zvuku kapely se podílel stejně jako Enrique.
Připíjím v tichu…
A to ani neznáme svoje jména…
Vážně. Pojďte.
Avšak tvá přítomnost pouhá
zle mi činí.
A to mě prázdným činí.
A křikem nadějným
říkám ti sbohem.
A vím…
Ta písnička mi zněla dost punkově.
Říkal jsem si: „Co to dělají?
Chtějí teď dělat punk?“
Prý ať počkám, až zahrají „La Herida“.
Řekl jsem: „Tak hrajte.“ A oni zahráli „La Herida“.
Je to vždy…
Stejné vystoupení.
Stejní diváci.
Byla to balada. „To je krásná balada.“
A na konci, bum!
Pořádně to rozjeli.
Podle mě to tam nesedělo. Ale to je fuk.
Byli jsme kapela, která lidi mate.
Chápu to. Na začátku jsme nebyli nic moc…
Ať už jsme něco udělali dobře, nebo špatně, ovlivnilo nám to kariéru.
Mluvili jsme o tom, jak vystupovat naživo.
Tak mě napadlo, že by bylo fajn mít na turné dalšího kytaristu.
Na párty u Pita jsem potkal Alana Boguslavskyho.
Přišel na kytarový konkurz s Juanem.
Dali jsme si dost panáků
a já řekl: „Je nejlepší.“
ALAN BOGUSLAVSKY, KYTARISTA HÉROES
Ne. Nechme to tak.
Vzal jsem ho k nám díky chlastání, ne díky hraní.
Hrát jsem ho neslyšel.
Řekli: „Prošel jsi tímhle testem a tímhle testem,
ale teď ukaž, jak hraješ na kytaru.“
Přinesl s sebou různé vlivy, jiný způsob nahlížení na věci,
s čímž jsem okamžitě souzněl.
Své roli v Héroes jsem dokonale rozuměl.
Nakonec jsem stejně preferoval doprovodnou kytaru.
Také mi došlo, že mým dalším úkolem v Héroes,
bylo přivést tam svěží vítr.
A jak? V dobrém i ve zlém.
Byl jsem takový hromosvod pro některé věci, víte?
Najali si ho, spíš aby pomohli sami sobě
než hudbě.
Představím vám nového člena kapely.
Je z Mexika
a jmenuje se Alan Boguslavsky.
V té době jsem neměl domov.
Měl jsem v autě kufr s oblečením.
Vždycky jsem pár dní přespával u kámoše
a pak zase chvíli u jinýho kámoše.
Takže si představte, že bydlíte v autě nebo u kámošů,
a pak jste ve Španělsku
a letíte na svůj první koncert soukromým letadlem za Zaragozy.
To by změnilo život každýmu, ne?
Páni.
Myslím, že každý,
kdo se věnuje rocku, chce tohle zažít.
Chtějí na turné a hrát všude.
A chtějí pozornost, svým způsobem i slávu a všechno.
HÉROES DEL SILENCIO „LOS PLACERES DE LA POBREZA“
ŽIVĚ NA FESTIVALU ROCK AM RING, 1993
Staří lidé z božské linie…
Bylo to pro mě nové.
Zábava, náhlý konflikt.
Po třech show byl den volna, kdy jsme jezdili na výlety.
Pak zase tři nebo čtyři koncíky a pořád dokola.
To je „El camino del exceso“.
MEXIKO, 1993
Hurikán slov od hospody k hospodě,
denní zpěvy, zazpívej mi svůj plán.
Krev proudí a poslední drink rozpoutá šílenství.
Pokud není ráj,
kam proudíš ty?
Minulý týden přijela kapela ze Španělska.
V Evropě jsou považováni za vůdce hispánského rocku.
Je to těžší než v Americe.
V Mexiku jsme měli důležité turné.
Ale na malých pódiích. Teprve jsme to rozjížděli.
Zatímco peníze zůstanou.
A odhodlání zůstane.
Cihlu po cihle…
Kapela dělala svou práci a strhávala publikum.
Zdravím z Mexika do Španělska a vás všechny!
Jsme šťastní, že tu máme tuhle skvělou kapelu.
Přímo ze Španělska, Héroes del Silencio.
Kalifornská hranice.
Důkaz, že tu fakt jsme.
Na tom turné jsme třeba jeden den hráli pro 100 lidí
a druhý pro 100 000.
Najednou jsme hráli na sportovních stadionech v Madridu.
Pak jsme byli v hudebním sále ve Vídni.
Hráli jsme na festivalu v Německu.
Pak jsme jeli hrát do Argentiny.
Létali jsme a hráli a bylo to chaotické a neorganizované.
Pořád pochybuju o lepší budoucnosti…
Ahoj. Dobré ráno. Jsme v Siegenu v Německu.
Pokračujeme na cestě přes hory.
Takový pád ti mysl zakazuje,
takový pád ztratí sílu okamžiku.
Chrám slunce vybuchuje
a já se nikdy nedozvím,
jestli je kříž spasením.
Turné byly obrovské. Trvaly celou věčnost.
Byly hrozně dlouhé.
Vybere si to na vás daň.
Komplikuje to společné soužití.
Jisté aspekty našich osobností vycházely najevo
víc a víc každým dnem, týdnem a kilometrem.
Přijdete do hotelu a všichni…
Začali jsme myslet spíš na sebe než na kapelu.
Zesilovače se zvětšovaly.
Každý člen kapely byl čím dál hlasitější,
možná jsme si naslouchali ještě méně než předtím.
Je to spása.
Myslím, že jsme si měli dát aspoň na rok pauzu.
Bože!
Četl jsem kritiky,
že si Němcům přišlo, že vypadáme unaveně
a že už nejsme tak svěží.
V hloubi duše jsem věděl, že je to pravda.
Na konci jsme byli v hrozném stresu.
Enriqueho hlas byl dost…
nucený, bolavý.
Najednou jsme měli hrát v Paříži, na Élysée Montmartre.
Bylo tam narváno, 2 000 lidí.
Během třetí nebo čtvrté písničky Enrique řekl: „Já to neuzpívám.“
Odložil mikrofon a odešel z pódia.
Šli jsme do šaty a Enrique řekl: „Já už dál nemůžu.“
Překvapilo nás to, protože si myslíte,
že zpěvák je nezničitelný a hlas mu nikdy neselže.
A on najednou řekl: „Já už dál nemůžu.“
Héroes del Silencio se na dlouhé hodiny odmlčeli.
Bylo to těžké.
Zažili jsme spoustu dlouhých cest,
třeba osm, devět hodin, kdy nepadlo ani slovo.
Nebezpečné.
Manažer turné Héroes del Silencio, Martín Druille,
zemřel při autonehodě.
Při nehodě se vážně zranil i vedoucí stage,
ale je mimo nebezpečí.
Jak si vzpomínáte na tu nehodu?
No…
Vraceli jsme se…
Byl zrovna Silvestr.
Byli jste na turné, ale už jste končili, ne?
Jeli jsme domů na Vánoce.
No, na Silvestra.
Byl jsi ten večer s Martínem?
Byli jsme spolu.
Oni se venku zdrželi, protože šli koupit dary moře pro rodinu.
Hrál si s ohněm, protože vždycky jezdil rychle.
A spálil se.
Je to v prdeli.
Ztráta Martína bolí.
Byl to manažer turné.
Víte, on nebyl… ten hlavní.
Ale někdy ti nejdůležitější nejsou ti,
kdo mají nejdůležitější pracovní pozici,
Když Martín odešel,
kapela přišla o otcovský vzor,
který našemu vztahu taky dost pomáhal.
Byla to bolestivá ztráta, protože jsme si byli blízcí,
jak profesionálně, tak i v osobní rovině.
Bolelo to hodně, měli jsme s Martínem krásný vztah.
Díky němu jsem se cítil dobře.
Vzpomínám na něj
s veškerou vděčností a láskou světa.
A když na něj myslím, samozřejmě pak bývám smutný.
Zanechal na kapele svoji stopu.
První koncert, který jsme po Martínově smrti v Zaragoze hráli,
byl velice emotivní
a bylo pro nás těžké vystupovat.
Chtěli bychom, aby byl tento koncert poctou
našemu manažerovi turné a blízkému příteli Martínovi.
Na jeho vzpomínku
a na všechny hezké vzpomínky, které máme.
Tohle je pro tebe, Martíne.
Héroes!
HOTEL BENASQUE, ZIMA 1994
Jeli jsme do Benasque, protože jsme museli něco udělat,
abychom kapelu povzbudili.
Zkoušky v Zaragoze by byly horší,
protože jsme vyhořeli.
Vrátit se do suterénu…
Bylo to daleko od světa a veškerého hluku.
Svým způsobem jsme se snažili najít sami sebe.
Vylezeme nahoru. Kudy?
- Tudy. - Tudy.
- Ale musíme se přiblížit. - To jo.
Tehdy jsme se zase víc sblížili.
Bylo to stejné jako na začátku.
Být spolu, víte?
Ta izolace
kapelu tak nějak zklidnila.
Bylo to o tom být spolu.
Ne, jako když jste spolu na malé zkoušce,
ale jste tam na ohromném místě,
děláte si, co chcete, můžete se jít projít, nebo být v hotelu,
Ti, kdo měli rádi hory, ráno vstali na túru,
a my ostatní, které výšlapy moc nebraly, jsme se najedli a zkoušeli.
Tady se díváte, jak se Juan snaží chytit
rybu v jezeře, protože se odsud už možná nikdy nedostaneme.
Jak vidíte,
dohonily nás mraky.
Enrique kouří poslední dýmku.
Ručně vyrobenou.
Náš manažer byl v té době trochu mimo.
Občas se ukázal trochu sjetej.
Manažerskou práci moc nedělal
a nesledoval problémy kapely.
Pito čím dál víc fetoval,
prostě jako…
dá se říct, že jako zbytek Španělska.
Ale někteří jsme pořád fungovali,
zatímco Pito dospěl do stavu, kdy už nepracoval.
Jo, protože tehdy jsem nevěděl, co se se mnou děje.
Teď vím, co se mnou bylo, ale tehdy ne.
Bylo toho na mě všeho moc.
Pak jsme jeli do domu v Anglii.
Byli jsme naštvaní.
Naštvaní v Londýně,
protože Kike volal do Madridu a Pito s ním nemluvil.
Vzpomínám si, jak jsme zkoušeli v domku na předměstí Londýna
a celé dny se snažili Pita kontaktovat, ale nikdo ho nedokázal najít.
Nakonec jsem zjistil, že byl v hotelu
s lidmi ze Suede
a že tam fetovali první ligu.
Nebral telefony,
takže jsem tam za ním jel.
Šel jsem do pokoje.
Snažil jsem se s ním mluvit
a v tom chaosu a nejasné konverzaci…
se z mi z něj podařilo dostat,
že potřebuje trochu času,
aby se vzpamatoval, a že mezitím musíme udělat album a turné.
A že nám zavolá, až bude líp.
Legrační je, že mi zavolal za dva dny s tím,
že je v pořádku.
Muselo to skončit
a my jsme zůstali bez manažera. Takže jsme změnili směr.
Chtěli jsme změnit i producenta.
Bob Ezrin umí udělat dojem, protože produkoval pro Pink Floyd,
Alice Coopera, Aerosmith.
Letět nahrávat do LA…
To si člověk řekne, že tohle je jiná.
Paráda.
Začínat si jen tak…
A končit kdykoliv…
Avalancha se mi nahrávala těžce,
protože před producentem Pink Floyd
jste už tak vysoko, že si říkáte:
„Co musím udělat, abych těmhle lidem stál za to?“
Z toho tlaku jsem celý trnul.
Juan začal mít vážně problémy s rukama.
Původně ten problém nikdo nebral
dostatečně vážně.
Problém s rukama jsem neřešil, takže hraní na kytaru dost bolelo.
Bylo to děsivé.
Děsivé, protože na Avalanche jsem hrál složité melodie.
Bál jsem se, jestli to zvládnu.
Odehrál jsem asi 60 koncertů, aniž bych dokázal…
položit prst na jedno místo a pak přejít na jiné.
Nechápali, co se to se mnou děje.
A když se k tomu přidalo chlastání,
litry alkoholu na večírcích a tak…
Myslím, že to bylo na začátku posledního amerického turné,
kdy došlo ke střetům.
Enrique chtěl inovovat a zkoušet nové věci.
Chtěl se vydat jiným směrem v hudbě a zkusit nové nástroje.
Chtěl, aby Juan změnil zvuk.
No a…
Tehdy začaly naše neshody.
Proč Avalancha? Lavina čeho?
Lavina motivace.
Někdy přijde chvíle, kdy si členové kapely
musí sednout a promluvit si
a zase najít své přátelství a hudbu,
které je přivedlo k sobě.
Proto tu jsme.
Uvědomil jsem si,
že hudební propast mezi Enriquem a Juanem se časem prohlubovala.
Jeden šel tudy
a druhý opačným směrem.
A já, Joaquín a Pedro jsme se ocitli v křížové palbě.
Jednou Pedro onemocněl a musel na operaci.
Pedro měl operaci srdce a zůstal tady v Zaragoze.
My jeli do Mexika s jiným bubeníkem.
Byl to dost chaos.
Pak došlo na rozhovor, kdy jsme si řekli, že s musíme přestat.
V náručí horečky
zakrývám si čelo.
Myslel jsem na to a vypustím
hada marnivosti.
Když máte problém,
když se vám někdo vrtá v otevřené ráně
tím že říká, že tohle je problém,
tak prostě instinktivně jdete proti němu.
Bunbury nás svolal
a řekl, že už se mu naše hudba nelíbí
a že kapela končí.
Nechtěl pokračovat a bylo po všem.
Dal jsem se dohromady, jel do Mexika a řekl Anyu Baovi:
„Sedni na letadlo a vypadni odsud, zatraceně. Tohle je moje místo.“
První, co jsme mu po příchodu řekli, bylo, že chceme kapelu rozpustit.
Ráj se stane peklem
a pak si stěžují
a nikdo se nehýbá.
A kdo to napraví?
Napsal jsem návrhy,
co bychom mohli udělat, abychom situaci zlepšili
a jak by se kapela dala zachránit.
„Zaprvé.
Končíme s rock and rollem.
Stouni vyšli z módy, AC/DC taky,
takže s tímhle končíme.
Gibson a Marshall jsou značkami minulosti.
A nevím, co ještě. A tak dále.“
Sice to tak nevysvětlil, ale bylo přikázání.
„Žádné Marshally.“ Co to znamená? „Žádný hlas.“
Vzpomínám si, že návrhy úplně neprošly.
Řekl jsem: „Někdo tu asi zešílel.“
Vstal jsem, odešel a šel do svého pokoje.
Nikdo neuměl říct: „Proč to nezkusíme?
Aspoň si to poslechneme.“
A ten druhý to všechno vzal jako osobní útok.
Bylo tam takové to: „Odcházím.“ „Já taky.“ „I já.“
Myslím, že za takových 15 minut
jsme kapelu opustili všichni kromě Pedra.
Dali mi nové srdce.
Přijel jsem tam a říkám: „Ale no tak.
Pošlu vás na tři měsíce do špitálu,
abyste sakra věděli, jaké to je.“
Vyhlásili jste veřejně, že se kapela rozpadá?
Ne.
Za celou tu dobu jsme to nikomu neřekli.
Ale vydrželi jsme do konce,
s tím, že už se spolu nemusíme hádat.
Protože problém se svým způsobem vyřešil.
„Tohle jsou poslední show. Uděláme je pořádně.“
Ráj se stane peklem…
LOS ANGELES, PODZIM 1996
Poslední show Héroes
byla v LA.
Přijel se podívat Bob Ezrin.
Přišel s doutníky za námi do šatny
a zeptal se: „Jakej ten koncert bude?“
Já jsem měl pocit, že koncert zruší,
takže řekl jsem: „Hodně štěstí.“
To jsem řekl jemu. Protože jsem myslel, že on koncert nečeká.
Na ten den nikdy nezapomenu.
Někteří lidé za námi přijeli až z Japonska.
Byl to hroznej koncert. Trval asi tak 20 minut nebo půl hodiny.
Dobrý večer.
Tehdy byly koncerty ve Státech trochu drsnější.
Lidi házeli na pódium věci.
Lidi se pouštěli dovnitř, nikdo nevěděli, jak se tam dostali,
a házeli na Enriqueho mince.
Když začali na pódium házet věci, rozhodl jsem se odejít.
Juan řekl… Podíval se na mě stylem:
„Jestli půjde, jdu taky. Seru na to.“ A odešli všichni.
V šatně nás čekala japonská delegace.
Chtěli nás vidět hrát.
Já jsem se vždycky chtěl proslavit v Japonsku.
A zrovna když se na nás Japonci přijeli podívat
a chtěli, ať to u nich rozjedem, skončili jsme.
Přímo před nimi.
Rozloučili jsme se a do Zaragozy se vrátili každý sám.
A pak… to prostě skončilo.
Po nejambicióznějším turné španělské rockové kapely
se Héroes rozpadli.
Po 12 letech a víc jak tisícovce koncertů…
…po šesti milionech prodaných albech ve 40 zemích…
Héroes teď pracují na sólových projektech.
Enrique Bunbury…
To, co v říjnu 1996 vypadalo jako rozpad…
Ačkoliv od rozpadu kapely uplynuly roky…
Když se jich zeptali na možný návrat na pódium,
členové kapely odmítali porušit mlčení.
O DESET LET POZDĚJI
ÚNOR 2007, ZARAGOZA
Až budete připraveni.
Tady Héroes del Silencio.
Po 10 letech, co jsme spolu nevystupovali,
vám s radostí oznamujeme,
že ke 20. výročí vydání našeho prvního alba
uděláme společné turné s deseti koncerty.
Návrat jedné z nejdůležitějších španělských kapel rozhodně není tichý.
Vystoupí na historickém turné
po USA, Latinské Americe a Španělsku.
Mluvíme o Héroes del Silencio. Po 11 letech jsou zase zpátky.
…dva, jedna.
O půlnoci se některé obchody otevřely
a začaly prodávat lístky na Héroes del Silencio.
Bylo to potřeba.
Sobecky si myslím, že jsme potřebovali zpátky na pódium
a zahrát si.
Být zase jednou kapela, kterou jsme byli na začátku.
Před publikem a se vším všudy,
ukázat dobrou náladu a vztahy, které teď spolu máme.
Héroes!
Další?
Héroes!
Můžeme?
Héroes!
Sakra.
Je čas.
Jo, nadešel čas.
Slova byla vosy,
ulice byly jako duny.
Když jsem čekal na tvůj příchod.
Ležím v rakvi a na tvůj dotyk si vzpomínám.
A koruna
na tvých rozcuchaných vlasech.
Přál bych si najít nekonečnou duhu.
Když jdete nahoru na pódium,
musíte zapomenout na všechno kromě hudby.
Jediné místo, kde si Héroes dokonale rozumí,
je při hraní na pódiu.
Ta kapela měla dost krátký život.
Kapela mohla zajít dál a dokázat toho mnohem víc.
Přeju si, abychom pokračovali a udělali 15 alb.
To bychom se vážně zapsali do historie.
Tvé tělo je chrámem…
Na jejich místo nikdo nenastoupil
a také díky tomu
jsou Héroes považovaní za obrovskou anomálii.
Během těch deseti let neaktivity to ještě víc dozrálo,
než když byli spolu.
To není ve světě rocku normální.
Písně a hudba přežijí všechno.
Nepoznám rozdíl mezi polibky a kořeny…
Dlouho jsem snil o tom, že budu hrát na stadionu s dlouhým pódiem,
jak to měli Stouni.
Všechny naše sny se splnily. Opravdu.
Mám tě na seznamu slibů,
které zapomenu.
A teď všichni!
Je to dojemné, když něco skončí.
Dokončit práci dobře je ale lepší než dělat ji navěky.
Díky moc!
Sbohem!
Správná jiskra…
Díky moc.
Správná jiskra…
Sbohem navždy. To je vše!
Poslední koncert Héroes del Silencio se konal ve Valencii 27. října 2007.
Přišlo přes 80 000 lidí.
Od té doby si spolu nezahráli.
Héroes!
Nemusíš mě ohromovat
ani se mnou jen tak plynout.
Já odcházím
na břehy současnosti.
Kde se člověk dusí,
píše si poslední vůli černým chilli.
Být s tebou je mučením,
jsi vzorcem mého jedu.
Porážku neberu
a není důvod k výmluvám.
Navždy.
Zdá se mi to dlouhé.
Navždy.
Nic netrvá věčně, ne.
Navždy.
Nic netrvá věčně.
Pod vlivem hněvu
a nutkání jazyka
nechci svůj život žít.
Pořád jsou škatulky, které tě překvapí.
Porážku neberu
a není důvod k výmluvám.
Navždy.
Zdá se to dlouhé.
Přicházím s hořkostí v ústech
a srdcem poraženým.
Navždy.
Nic netrvá věčně.
Navždy.
Nic netrvá věčně.
Navždy.
Nic netrvá věčně.
Ne!
Překlad titulků: Petra Babuláková