Downloaded from YTS.MX
‎UN PROGRAM DE COMEDIE NETFLIX
Official YIFY movies site: YTS.MX
‎- Daniel, bună dimineața! ‎- 'Neața, Manolo!
‎- Cafeaua ta. ‎- Și pâinea prăjită.
‎Poftim cafeaua!
‎- Mulțumesc. ‎- Și pâinea prăjită cu ulei de măsline.
‎Poftă bună!
‎Mersi!
‎URĂ
‎Rahat!
‎- Trece-o în contul meu! Am întârziat. ‎- Sigur!
‎Hai, Bruno!
‎Rahat!
‎URĂ ‎DE DANI ROVIRA
‎Bine, ne vedem mai târziu. Pa!
‎Cum?
‎Corect, fără mască.
‎Bun, să mergem!
‎Nici nu vă puteți imagina
‎cât de mult mă bucur ‎să fiu azi aici, în Malaga,
‎după ce am supraviețuit ‎și am împlinit 40 de ani!
‎Ia uitați!
‎După chimioterapie, ‎te mândrești cu orice păr ți-a rămas.
‎Ia uitați-vă!
‎Ce nebunie! Era să…
‎Era cât pe-aci.
‎Mai-mai să iasă cu…
‎Anul ăsta, ‎am fost în negocieri cu Sf. Petru.
‎El zicea: „Dani, hai sus!” ‎Eu: „Hai tu jos, tot atâta e!”
‎„Hai sus!” Eu: „Hai tu jos!” ‎Zice: „Anul ăsta, e coadă la Poartă.”
‎Zic: „Nu prea vreau…”
‎El: „Să-ți cadă părul dacă nu vii!”
‎„S-a făcut, accept!”
‎Din lene n-am murit!
‎Vă mulțumesc că ați venit.
‎Cred că avem azi niște obiective aici.
‎Voi ați venit în căutare de râsete, nu?
‎Iar eu, comedian fiind,
‎am venit să vă distribui râsetele căutate.
‎Asta ne e înțelegerea, nu?
‎După cum vedeți, azi e o ocazie specială. ‎Avem camere video.
‎Se filmează spectacolul.
‎Va fi o emisiune specială pe Netflix, ‎difuzată în peste 1.700 de țări.
‎Câte țări există? În multe țări.
‎O grămadă de țări.
‎Dar se întâmplă ceva.
‎În ultimii câțiva ani, am ajuns în punctul
‎în care nu ne e ușor, ‎mai ales nouă, comedienilor,
‎fiindcă mulți se simt jigniți ‎de o grămadă de chestii.
‎Unii se supără din orice.
‎Cum voi fi difuzat în toată lumea,
‎le spun ceva celor care pot fi jigniți ‎de orice lucrușor spus de mine aici.
‎Celor care s-ar putea supăra
‎le spun următoarele:
‎am trecut printr-o pandemie mondială.
‎De fapt, încă trecem prin ea.
‎S-a declarat stare de urgență în Spania.
‎Am stat toți închiși.
‎După două zile, ‎am primit un diagnostic de cancer.
‎Opt ședințe de chimioterapie.
‎Una la 15 zile.
‎Șase ore de pompat rahaturi prin corp.
‎Un litru și jumătate de otravă.
‎Ajuns acasă, ‎parcă m-ar fi călcat un Twingo.
‎Nu un camion, că aș fi murit.
‎Mi-a căzut părul.
‎Am slăbit, am vomitat.
‎Optsprezece ședințe de radioterapie.
‎Pieptul și laringele ‎îmi miroseau a pui prăjit.
‎Eu sunt vegan.
‎După toate astea, m-am dus în Grecia ‎să fac un film despre refugiați,
‎uragane, incendii, accidente maritime.
‎Am făcut o otită groaznică.
‎M-am dus la Madrid,
‎să-mi serbez ziua. ‎M-am trezit în carantină în munți.
‎Mi-am serbat ziua singur.
‎Și acum vii tu…
‎și te enervezi dintr-o glumiță? ‎Îți zic doar atât:
‎să-mi sugi boașele ‎și din față, și din spate!
‎Asta e.
‎E cald, nu?
‎Deci, putem începe. De fapt, ‎cred că unii sunt deja jigniți.
‎Mulți sunt decepționați.
‎Îmi spun: „Ce dracu', Dani?
‎Nu ziceai că ești vegan, frate?
‎Și asta ce mai e?
‎Asta ce-i?”
‎E piele sintetică.
‎A trebuit să jupoi niște plante pentru ea. ‎Când o pui în balanța etică…
‎Da, am devenit vegan. Ăsta e adevărul.
‎Mulți mă întreabă: ‎„De ce alegi tu singur să suferi?”
‎Le spun că fiecare își alege soarta. ‎Unii încă sunt fanii echipei din Malaga.
‎Fiecare își poate alege suferința.
‎Am devenit vegan. ‎E incredibil cum, când faci asta,
‎o grămadă de oameni ‎se preocupă brusc de sănătatea ta.
‎Evident, persoane cu cinci ani de studiu ‎și licență în nutriție.
‎Mai ales ei.
‎Deunăzi, vine la mine un tip atât de gras:
‎„Dani, frate, ‎dar cum te descurci cu proteinele?”
‎Zic: „La fel ca tine, ‎când pleci de acasă fără defibrilator.
‎Încerc să supraviețuiesc.”
‎Apoi l-am pupat și i-am zis: ‎„Ne vedem mâine, tată!”
‎Pentru început, aș vrea să discutăm ‎despre un concept nu foarte cunoscut:
‎râsul primordial.
‎Râsul primordial ‎este cel cu care ne naștem.
‎Este propriu fiecăruia.
‎Pe parcursul vieții, ‎poți decide să ți-l schimbi.
‎Poate că îți place râsul unei prietene ‎și vrei să-l copiezi.
‎Sau poate că râsul tău primordial ‎nu e prea estetic și te jenezi de el.
‎Îmi imaginez, de exemplu,
‎că poți fi ambasador
‎sau un alt soi de diplomat ‎cu întâlniri importante,
‎iar râsul tău primordial e…
‎Pot înțelege…
‎că vrei să-l schimbi.
‎Totuși, îmi plac mult oamenii ‎care își păstrează râsul primordial.
‎Cu ani în urmă, eram la o petrecere.
‎Unui puști i-a plăcut mult ‎ceva spus de mine
‎și n-am auzit vreodată ‎un râs primordial mai spectaculos.
‎Nu mai știu ce am spus, ‎dar l-am văzut că brusc începe așa…
‎Mi s-a părut un râs superb.
‎Toată noaptea i-am spus glume,
‎m-am bășit, m-am tăvălit pe jos, ‎am făcut tot posibilul
‎ca să nu se oprească din râs. ‎Ce râs frumos și spontan!
‎Băiatul făcea așa…
‎strângând din pumni.
‎Ca atunci când ți se vinde rozmarin ‎prin centru orașului
‎și tu fugi, refuzând.
‎Râsul lui ieșea dintr-o zonă guturală, ‎parcă venit de la strămoși.
‎De parcă strămoșii lui Pachamama ‎ar râde prin tine.
‎Și își dădea capul pe spate ‎de parcă n-avea oase,
‎ca la bomboanele PEZ. ‎Mai știți bomboanele care ieșeau așa?
‎Pun pariu că i-aș putea scoate ‎niște bomboane din gât.
‎Ce râs frumos!
‎Știți că râsetele primordiale au perechi?
‎De cealaltă parte a lumii, ‎cineva râde la fel ca voi.
‎Mai sunt și alții.
‎Știți cine mai râde așa?
‎Messi.
‎Știți cine e Messi, nu?
‎Nu prea le am cu fotbalul. ‎Îmi place tot mai puțin.
‎Dar trebuie să recunoaștem ‎că e cel mai bun fotbalist din lume.
‎La o adică, chiar și din istorie.
‎Rămâi prost!
‎Am fost să-l văd jucând fotbal ‎în direct, la Barcelona. Pe Camp Nou.
‎Poți să-i zici „Camp Nou” sau „Nou Camp”.
‎E ceva…
‎Dar nu-i poți spune „Camp Camp” ‎sau „Nou Nou”.
‎L-am văzut jucând în direct ‎și tipul e incredibil.
‎Mintea nu poate cuprinde jocul lui.
‎E ca un desen animat, incredibil.
‎Dar nu credeți că, în afara fotbalului, ‎Messi e cam…?
‎S-a dus cu sorcova, dar nu s-a mai întors?
‎Cum zicea amicul meu, Tomás García, ‎că n-are toate țiglele pe casă?
‎Cred că îi este greu ‎inclusiv în anumite contexte fotbalistice.
‎De exemplu,
‎turnee precum Copa del Rey, ‎Champions League sunt eliminatorii.
‎Învingi o echipă ‎și treci în etapa următoare.
‎Vă explic pentru că, fiind Malaga, ‎e posibil să nu știți.
‎El a trecut prin asta de multe ori.
‎Știți cum funcționează, nu? ‎Sunt două meciuri.
‎Cine înscrie cele mai multe goluri ‎în cele două meciuri trece mai departe.
‎Dacă e egalitate,
‎se califică echipa ‎care a dat mai multe goluri în deplasare,
‎unde se presupune că e mai dificil. Bun!
‎Vă dați seama de câte ori ‎i s-a întâmplat lui Messi.
‎Haideți să ne prefacem! ‎Voi inventa povestea.
‎Suntem în semifinalele Copa del Rey.
‎Barça - Malaga. Să ne folosim imaginația!
‎Primul meci e aici, ‎pe stadionul La Rosaleda, bine?
‎Rosaleda sau Ledarrosa, ‎îi puteți spune cum vreți.
‎Și pe La Rosaleda
‎scorul e egal la trei.
‎Trei la trei aici, în Malaga.
‎Iar pe Camp Nou sau Nou Camp ‎scorul e unu la unu.
‎Fluierul arbitrului…
‎Ori de câte ori joacă Barça, ‎la fluierul arbitrului, o cameră video
‎îl caută mereu pe Messi, oriunde ar fi.
‎De obicei e mijlocaș.
‎Dar mereu e surprins așa, săracul…
‎De parcă un OZN
‎l-a lăsat pe teren în acel moment ‎și nu înțelege nimic.
‎Sufăr pentru el ‎când îl văd așa la televizor.
‎„Vă rog, ‎să-i explice cineva ce se întâmplă!”
‎Acum îi e și mai greu, ‎fiindcă a plecat prietenul lui.
‎Acum joacă în Japonia. ‎Știați că Iniesta îi era cel mai bun amic?
‎Cel mai bun prieten bun.
‎Messi l-a trecut în telefon ‎ca „AAAndresito”. Cel mai bun prieten.
‎Când te uiți la înregistrări ‎ale meciurilor mai vechi,
‎el era primul care se ducea la Messi,
‎chipurile, să-l îmbrățișeze.
‎De fapt, îi șoptea la ureche: ‎„Am trecut în etapa următoare!”
‎Și Messi…
‎Mi se pare tare simpatic.
‎E simpatic.
‎Messi e genul de om care, ‎într-o situație de mare presiune,
‎de pildă finala Champions League…
‎Lumea întreagă privește, ‎sperând să înscrie Messi.
‎E minutul 80, scor 1-1, da?
‎Messi e tipul care, ‎în această situație, ar vorbi așa.
‎Avem un accidentat. I se acordă îngrijiri. ‎Messi se duce la margine…
‎Și spune fraze de genul…
‎„Ce bună e apa asta!”
‎Apoi înscrie din foarfecă ‎de la mijlocul terenului. Cam așa e Messi.
‎Se teme de tricouri.
‎Am aflat recent. ‎Are fobie de tricourile de antrenament.
‎Acum câțiva ani, a circulat o poză
‎îndelung discutată pe internet.
‎Asta era poza de acum câțiva ani.
‎Lumea a zis: „Ia uite, ‎nu știe să-și pună tricoul!”
‎Se vede clar că se juca.
‎Așa face și când ratează un gol.
‎Nu cred că insistă el ‎să-și scoată capul pe acolo,
‎știind că n-are… nu?
‎Știți cum e gura lumii. ‎Messi în sus, Messi în jos…
‎Asta s-a întâmplat, gata.
‎După încă două-trei săptămâni…
‎a apărut altă poză pe internet. Asta.
‎Scrie acolo UNICEF, de parcă…
‎Trebuie să vedeți
‎câte meme s-au făcut din poza asta!
‎Nu vi le pot arăta, că nu sunt ale mele, ‎dar sunt amuzante.
‎Preferata mea e cea în care ‎l-au pus în bicicleta lui Elliott,
‎în drum spre lună.
‎În fine, e doar o poză proastă ‎de când se îmbrăca. Știți cum e lumea.
‎Bun.
‎După alte trei-patru săptămâni…
‎a apărut asta.
‎Aici n-am ce să mai zic.
‎După poza asta, ‎îmi vine s-o întreb pe maică-sa:
‎„Când l-ați născut, ‎pe ce gaură încerca să iasă?”
‎Bun.
‎În afară de glumițele despre Leo Messi,
‎mă fascinează acest personaj pentru că…
‎E fascinant cum, într-o singură persoană, ‎poți avea atât de multă putere
‎și atât de multă vulnerabilitate.
‎Lumea întreagă a decis că Messi e un zeu,
‎dar, dacă Argentina e eliminată ‎din primele grupe de la Mondial,
‎oamenii vor să-l omoare. La propriu!
‎Pe bune, omul doar își face treaba.
‎Ca noi toți, și-o face cât de bine poate.
‎Dar, fiind atât de expus publicului…
‎Și în loc de Messi ‎ar putea fi orice fotbalist,
‎orice sportiv, artist,
‎actor, muzician, jurnalist, ‎inclusiv orice comedian.
‎Suntem carne de tun. Ca persoane publice,
‎în funcție de ce facem, ‎dacă ne iese bine sau nu,
‎putem fi linșați oricând ‎de o hoardă înfuriată.
‎E incredibil!
‎E complicat, nu?
‎Și nu mai vorbesc despre „ei”.
‎Hai să privim din perspectiva societății,
‎de unde vine toată ura. ‎N-o vedeți? N-o observați?
‎Nu simțiți că societatea…
‎parcă curge ura din ea?
‎Și asta e demult, dinaintea pandemiei.
‎Eu am monologul ăsta de ani de zile.
‎N-ați observat cum, ‎încă dinainte de coronavirus,
‎oamenii sunt supărați? ‎De-a dreptul furioși, frate!
‎Sunt mereu crispați.
‎Când cineva dă greș, în loc să-l ajutăm,
‎îl arătăm cu degetul, ‎să nu fie vina noastră.
‎E o cultură a lui „te-am prins”!
‎N-ați simțit?
‎Și pot înțelege că sunt mulți factori.
‎Ura din societatea noastră ‎e multifactorială.
‎Pot înțelege ‎că oamenii nervoși sunt șomeri,
‎sau că au slujbe de căcat ‎și n-au bani la sfârșitul lunii.
‎Când strângi cureaua, ‎asta îți înăcrește caracterul.
‎Acesta poate fi un motiv întemeiat.
‎Înțeleg că trăim într-o societate
‎în care ne conduc ‎niște politicieni iresponsabili,
‎de zici că ne guvernează ‎din curtea școlii.
‎Înțeleg că asta ne enervează.
‎Pot înțelege că ne bombardează ‎un jurnalism incendiar,
‎care ne enervează încontinuu.
‎Pot înțelege. ‎Rețelele de socializare te umplu de nervi.
‎Nu știu despre voi, dar Instagram…
‎Am aplicația. Mi se pare
‎că toți de pe Instagram ‎sunt mult mai fericiți decât mine.
‎Văd poza vecinului meu,
‎iar vecinul meu este un ratat!
‎Dar îl văd pe Instagram ‎și vreau să fiu în locul lui!
‎Se mai întâmplă.
‎Cred că mulți vă gândiți ‎că am uitat și alți factori,
‎dar vreau să vorbim despre unul.
‎E un factor pe care nu-l observă nimeni, ‎fiindcă suntem…
‎E vorba despre stres.
‎Stresul.
‎Lumea uită de el, pentru că nu se vede.
‎E invizibil, ca Wi-Fi-ul.
‎Dar te costă.
‎Haideți să ne gândim puțin la el. ‎Relaxați-vă! Stresul.
‎Stresul!
‎Ce faci când te enervezi?
‎Te stresezi.
‎Probabil că unii se întreabă ‎de ce fac rime.
‎Acolo, la final…
‎Vă voi povesti ‎ce relație am avut cu stresul
‎până acum, la 40 de ani.
‎Am plecat din Malaga ‎când aveam 17 sau 18 ani.
‎La vârsta aia, nu te stresezi. ‎Te doare-n cur de tot.
‎Nu știam nici să-l scriu corect.
‎Viața mea în Malaga nu era stresantă.
‎Pe la 17-18 ani, m-am mutat în Granada.
‎Oraș andaluz, chiar mai mic de-atât. ‎Ce să vă povestesc despre Granada?
‎E boem.
‎Plin de cultură, arte,
‎muzică, muze.
‎Un oraș în care poți ajunge oriunde pe jos
‎de înghesuit ce e.
‎Clar, nu mă stresa nimic în Granada.
‎Dar…
‎Acum 13 sau 14 ani, m-am mutat în Madrid.
‎Voiam să fiu un comedian serios ‎și acolo te poți face remarcat.
‎Când am plecat la Madrid, am zis ‎că nu vreau să-mi pierd esența andaluză,
‎calmul, ‎flow-ul ‎meu, știți?
‎M-am dus cu calmul meu în Madrid.
‎Am închiriat un apartament. ‎Mi-am lăsat cutiile în el.
‎Doar nu credeți că am despachetat! ‎Am lăsat boarfele.
‎„Ies la o plimbare. ‎Nu vreau să mă stresez din prima zi.”
‎Auzisem de parcul Retiro. ‎„Mă duc în Retiro!
‎El Retiro! Trebuie vizitat, nu?
‎Mă duc în Retiro!” Nu mai merg acolo.
‎Nu mă mai duc!
‎Credeam că poți ieși ‎la o plimbare liniștită, să te inspiri…
‎Nu! Ai nevoie de oglindă retrovizoare.
‎Un biciclist, un alergător, o rață… ‎Băga-mi-aș!
‎Zic: „Asta e o centrifugă umană!”
‎Dar nu era de vină doar parcul. ‎Așa e tot Madridul!
‎Tot orașul! Fiecare cartier! ‎Usera, Malasaña, Legazpi…
‎Oricare vreți! Mulțimile de pietoni…
‎Vai, cum merg pietonii!
‎„El parcă are de dezamorsat bombe!
‎Dar la fel e și ăsta! Ce se întâmplă?”
‎Într-o zi, ‎am urmărit un tip foarte grăbit.
‎Zic: „Să vedem unde merge.”
‎A intrat într-un zid și făcea…
‎Zic: „Ăștia sunt roboți.”
‎Îmi scapă mie ceva?
‎Are loc vreo apocalipsă cu zombi? ‎Am ratat eu vreo știre?
‎Parcă ar fi lunetiști pe acoperișuri:
‎„Cine stă pe loc mai mult de 20 de secunde
‎încasează un glonț!” Ce naiba, frate?!
‎Și să conduci?
‎Să conduci în Madrid?!
‎Habar n-aveți ce înseamnă. ‎Eu mi-am luat carnetul în Granada.
‎În opt ani de zile, ‎n-am băgat într-a patra.
‎Sfântă Maică Născătoare, ce viteze!
‎Ce schimbat aleatoriu de benzi!
‎Cred că costă 20 de euro
‎să folosești semnalul intermitent, ‎iar ăștia sunt zgârciți rău.
‎Ca șofer în Madrid, trebuie să ghicești ‎ce vor face cei din față și din spate.
‎Zic: „Îmi ajunge să ghicesc ‎ce dracu' am eu de făcut!”
‎Dar cel mai mult mă sperie în Madrid
‎mașinile care sunt oprite.
‎Intru în panică de la ele.
‎Conduceam în Madrid. ‎Văd semaforul pe roșu și zic:
‎„Dă să nu fiu eu primul!” ‎Și bum! Am ajuns primul.
‎E atât de stresant!
‎Și stăteam eu, cu sindromul țăranului ‎care nu vrea să atragă atenția.
‎Am rupt patru volane de stres. ‎Zic: „Fii atent și totul va fi bine!
‎Nu vei atrage atenția. Hai, că-i bine!”
‎Pentru un moment, am văzut-o ‎pe blonda din ‎Grease ‎cu batistuța:
‎„Porniți, băieți!” Și eu: „Hai!”
‎Brusc, aud claxonul din spate: „Tiiit!”
‎Mă uit în spate, ‎mă uit în față, tot roșu era.
‎„Bulangiul ăsta a venit din viitor!
‎A îndoit axa carteziană spațiu-timp, ‎e Marty McFly!”
‎Și amorul?
‎Cum e cu întâlnirile?
‎Și asta nu mai e doar în Madrid, ‎ci în toată lumea.
‎Ce se întâmplă acolo? ‎Ce-i cu vitezele astea la întâlniri?
‎Eu nu sunt vreun bătrân, am 40 de ani.
‎Dar nu reușesc să pricep.
‎Am întrebat un prieten: ‎„Cum mai e cu întâlnirile?
‎Se iese undeva, la o bere, sau cum?”
‎„Nu se mai face așa.
‎Folosești aplicații.” Zic: „Ce?”
‎Zice: „Da, prin aplicații.”
‎„Prin aplicații?” Zice: „Da.
‎Te poți cupla de acasă.” Zic: „Pe bune?”
‎El: „Da. Ieri mi-am găsit pe cineva ‎de pe budă.”
‎„Poftim?” „Da!”
‎E posibil, nu?
‎Ei i se pare un tip drăguț, ‎iar el o agață în timp ce se…
‎Zic: „Și…?
‎Ce aplicații sunt alea?”
‎El: „Sunt o grămadă!
‎Ai Grindr, Tinder, Winder, Fringer,
‎Chasclis, Forchis, Bikin, ‎Bondis, Bendis, Truskis, Frosties,
‎Chisquis, Tejeringuis și Adoptă un tip.”
‎Zic…
‎„Îmi dai o hârtie, să-mi notez?”
‎Pe mine mă pierd ‎cei care folosesc aceste aplicații.
‎Arată ca un joc video.
‎Zice: „Ia uite! Da, nu, da, nu.”
‎Evident, am încercat și eu. ‎M-am întâlnit cu o fată.
‎Ne-am văzut la colț. ‎„Ce mai faci? Eu sunt Dani.”
‎„Mă doare-n cur. Dă pula! ‎Pam-pam, acum pleacă acasă!”
‎Am ajuns acasă ‎și am stat pe întuneric în sufragerie,
‎încercând să mă dumiresc.
‎„Nu știu dacă am futut sau nu.”
‎Nu lasă urme.
‎Se întâmplă totul repede.
‎Să te cuplezi acum e ca și cum ‎te-ai uita la un serial pe Netflix.
‎Totul bine și frumos, dar
‎e pe repede-nainte.
‎Ni s-a întâmplat tuturor, nu?
‎E marți seara, pe la nouă. ‎Ai venit de la muncă.
‎Îți faci ceva de mâncare și zici: ‎„Mă uit la un episod pe Netflix.”
‎Nu contează serialul sau episodul.
‎Indiferent în ce punct al serialului ești.
‎Îți începi episodul, ‎lași telecomanda deoparte.
‎Ai apăsat pe buton, deci începe.
‎„Ce frumos!” Iar serialul e mișto.
‎Doar n-am venit aici ‎să vorbesc Netflix de rău.
‎„Actrița asta e superbă. ‎Nu mă așteptam la asta!
‎Ce de bani au băgat în efectele speciale!”
‎Se termină episodul și zici: ‎„Bun, mă spăl pe dinți și mă culc.”
‎Când te scoli, vezi cu coada ochiului ‎că începe următorul.
‎Mai ai șase, cinci, patru… ‎Cauți mobilul, disperat.
‎Trei, doi, unu, pac! ‎Acum trebuie să te uiți.
‎Nu ai de ales. Ești hipnotizat.
‎Am văzut tot serialul ‎Fabrica de bani ‎într-o noapte. Nu știu cum.
‎Am terminat Netflix-ul!
‎Mi-am pierdut slujba, ‎nu mai vorbesc cu familia.
‎Am ajuns la al doilea sezon ‎din ‎Prietenii tăi.
‎Și nu-mi mai amintesc nimic!
‎Niciun episod!
‎Nu așa te bucuri de viață!
‎Nu zic să ne cuplăm ‎ca pe vremea părinților.
‎Dar măcar ca acum vreo 20 de ani.
‎Era puțin mai…
‎Întâlnirile erau ca privitul unui serial ‎la televizor.
‎E la fel de frumos, dar cu alt ritm.
‎Același scenariu.
‎Marți seara, pe la nouă jumătate. ‎Vii acasă, îți faci de mâncare,
‎iar pe la și douăzeci zici:
‎„Îi dau drumul la nouă jumate.
‎Toată săptămâna i-au făcut reclamă.
‎Au spus că rulează la 21:30.„”
‎Te duci în sufragerie pe la 21:25,
‎în caz că îl difuzează mai devreme.
‎Te așezi, cu cina în poală.
‎E 21:25.
‎La 12:30, te pregătești.
‎21:40.
‎La 21:45, te întrebi:
‎„Oare tipul care apasă pe buton…”
‎Se mai întâmplă, nu?
‎E 21:55. Nu știu ce faceți voi,
‎dar eu am o manie. ‎Când vreau să văd un film sau serial
‎și să și mănânc, ‎îmi place să încep cina
‎atunci când începe filmul. ‎Să le consum simultan.
‎Stau acolo și zic: ‎„Să vezi tu că până la urmă mi se răcește…
‎Mi se răcește salata.”
‎Și, la 22:15…
‎începe serialul. Bun!
‎Și îți place. Zici: „Vai, ce frumos!
‎E cuplul de actori ‎care lucrează bine împreună.
‎Ia uite ce de bani au băgat în producție!”
‎Și zice o voce: ‎„Pauză publicitară. Revenim prin martie.”
‎Zici: „Bun, îmi văd de viață,
‎merg la facultate, mă bronzez la vară
‎și ne mai uităm noi altădată!”
‎Nici prea-prea, nici foarte-foarte, nu?
‎Trebuie să recunosc ‎că am cedat stresului din Madrid.
‎Dar, acum vreo nouă ani,
‎în viața mea a apărut cineva
‎care mi-a schimbat complet ‎modul în care înțeleg viața și ritmul ei.
‎Prima mea cățea. O cheamă Față-de-Cartof.
‎Încă trăiește ‎și mi-e colegă de apartament.
‎E o doamnă în etate. Ea mereu șade.
‎Nu știu cum… Nu se deplasează. ‎Mă uit la ea: e acolo.
‎Mă duc în camera mea: e acolo. ‎N-am văzut-o mișcând.
‎Apare unde trebuie ca un desen animat, ‎se teleportează ca Goku.
‎Încă n-am văzut-o mergând.
‎Dar, unde mă duc, ea e acolo. Bun!
‎Dincolo de asta…
‎o să vă povestesc ce-am pățit cu ea.
‎E ceva ce m-a schimbat complet. Stați!
‎Nu vă îngrijorați! ‎N-o să încep cu „câinele meu e special”.
‎Cred că ne-am cam săturat.
‎Eu, cel puțin. ‎M-am săturat de posesorii de câini
‎cu: „Vai, câinele meu…” Stați așa!
‎Care dintre voi are câine? Sus mâna!
‎Mamă, da' mulți mai sunteți!
‎Mă așteptam. Când am intrat, am simțit…
‎Nu-i nimic, sunt obișnuit.
‎Să mă iertați,
‎dar mie, ca posesor de câine, îmi păreți…
‎o nenorocită de sectă…
‎insuportabilă.
‎Încerc să evit să merg ‎în aceleași parcuri, la aceleași ore
‎și să vorbesc cu aceiași proprietari. ‎Dacă mă văd a treia oară
‎cu unul care are câine, ‎îmi vine să-l pocnesc.
‎Nu știu la alții, ‎dar în țara asta se întâmplă o chestie.
‎Și anume…
‎cel mult 5% din câinii acestei țări
‎pot fi descriși ca impunători ‎sau maiestuoși.
‎Au o frumusețe obiectivă și de netăgăduit.
‎Nu mulți pot spune: ‎„Uite ce frumusețe de câine!”
‎Și, văzând câinele, ești de acord.
‎Dar 95% din posesorii de câini…
‎au niște jigodii amărâte, vai de mama lor.
‎Ori le lipsește un ochi, ori un picior, ‎ori merg pe diagonală.
‎Ziceți: „Ai văzut ce cățel frumos am?”
‎Eu răspund: ‎„Am putea dezbate asta, dar n-am timp.”
‎Deci, dacă nu ai argumentul frumuseții,
‎pe care aproape nimeni nu-l are,
‎ce argumente îți rămân? ‎Pentru ce îți lauzi câinele?
‎În țara asta, îl lauzi spunând:
‎„Câinele meu e foarte deștept.”
‎Toți au cel mai deștept câine din lume.
‎Mi-au ajuns până aici câinii deștepți!
‎Universitățile spaniole ‎sunt pline de câini.
‎S-o vedeți pe vecina mea din Madrid! ‎O femeie încântătoare
‎de șaizeci și ceva de ani.
‎Are un câine. Și, cum știe ‎că îmi plimb mereu câinele meu,
‎crede că mă interesează ‎toate poveștile cu câinele ei.
‎Părerea mea e că, ‎dacă ai un câine cuminte, sănătos
‎și fericit, mă doare-n cur de el. Zău așa.
‎Deunăzi, mă încolțește pe hol: „Dani!
‎Dani, ce câine deștept am!
‎Ascultă aici!
‎Mă scol dimineața devreme
‎și scot câinele afară.
‎Își face treburile. Ne întoarcem.
‎Îi dau de mâncare, îmi beau cafeaua ‎și iau micul dejun,
‎apoi ies în stradă.”
‎Asta fac bătrânii. Ei nu ies la plimbare.
‎Ei ies în stradă.
‎Am auzit asta de când eram copil.
‎Dimineața, mă temeam că mă trezesc ‎împins de un bătrân revoluționar.
‎De la o vârstă încolo, ‎decizi să ieși în stradă.
‎Zice: „Ies în stradă.
‎Mi-am rezolvat treburile ‎și m-am întors pe la trei.
‎Ascultă-mă, Dani!
‎Eu stau la primul etaj.” ‎Zic: „Știu, suntem vecini.”
‎„Urc scările în liniște. ‎Dani, eu nu scot niciun sunet.
‎Sunt ca un ninja.
‎M-am antrenat cinci ani la Matsumoto.
‎Pentru orice eventualitate.
‎În sat mi se spunea Ambalaj în Vid.”
‎Zice…
‎Avea fusta ridicată până aici. ‎I se vedeau furoul și dresul.
‎„Dani, îmi scot cheia. ‎Nu am o legătură de chei zgomotoase.
‎Și ajung la ușă.
‎Bag cheia.
‎Ușa se deschide puțin, ‎dar fără niciun zgomot.
‎Am dat-o cu vaselină.”
‎Ușa ninja!
‎Zice:
‎„Deschid puțin ușa, cam atât.
‎Botul lui e acolo. Știa că sunt eu!”
‎„Dă-o-n paștele mă-sii! Incredibil!
‎Ia ascultă, vecină!
‎Tu pleci pe la opt, ‎iar câinele se culcă în sufragerie.
‎La 8:30, aude un vânzător ambulant ‎și crede că ești tu.
‎Se duce la ușă, ‎vede că nu ești tu și se culcă la loc.
‎Îl aude pe vecinul, crede că ești tu,
‎se duce la ușă, ‎vede că nu ești tu și se culcă la loc.
‎Trage o bășină, crede că ești tu,
‎se duce la ușă, ‎vede că nu ești tu și se culcă la loc.
‎Până vii tu, câinele ăsta ‎s-a dus la ușă de 737 de ori
‎să vadă dacă ești tu.
‎Tu i-ai prins doar tura de finiș, ‎în mama lui!
‎Dar câinele a mers cât până la Cuca Măcăii ‎într-o singură dimineață!”
‎„Vai, Dani, ce deștept e!”
‎„Da, dar când mănâncă ‎un rahat de drogat în parc, nu se pune?
‎Asta nu-mi mai povestești?”
‎Zice: „Deunăzi, îl certam…”
‎Niciodată nu zice de ce.
‎Poate că mâncase ‎un fular de un metru jumate.
‎„Uite ce deștept e!
‎Îl certam și i-am spus: «Nu e voie!
‎Asta nu e voie!»
‎Ascultă, Dani! S-a uitat la mine
‎cu fețișoara lui…”
‎Și urmează fraza ‎pe care o urăsc cel mai mult în viață.
‎„Zici că vrea să vorbească.”
‎Să vorbească? Câinii nu vorbesc!
‎Câinii n-au vorbit vreodată!
‎„Încă ceva: dacă într-o zi ‎va vorbi un câine în fața mea,
‎îi dau un șut direct pe fereastră!
‎Schizofrenico!”
‎M-am săturat de câini deștepți și…
‎Iertați-mă, dar prefer să fiu cinstit.
‎Așa sunt eu, cu adevărat. Scuze!
‎Nici cafea n-aș bea ‎cu un proprietar de câine!
‎Îmi pare rău.
‎Iar voi, ăștia cu pisici…
‎Bine!
‎Cine are? Nu vă sfiiți!
‎Nu văd pot plesni ‎din cauza coronavirusului.
‎Hai, cine are pisică?
‎Sunteți mulți! Nu ca la câini, dar destui.
‎Apropo, are cineva combinația fatală?
‎Voi? Ce aveți?
‎Trei câini și două pisici. ‎Ce urmează, un mistreț?
‎Cei cu combinația:
‎pe voi nu vă privește ce urmează. ‎Ați scăpat.
‎Cei care aveți doar pisici:
‎iertați-mă, dar cred că aveți…
‎un complex de inferioritate…
‎teribil.
‎Vă petreceți toată viața, ‎timpul și energia
‎încercând să-i convingeți pe ceilalți, ‎care nu v-au întrebat vreodată,
‎de ce să ai pisică
‎e mai bine decât să ai câine.
‎De ce o pisică e mai bună decât un câine.
‎Din partea mea, folosiți-vă timpul ‎și energia așa cum doriți.
‎Dar mă enervează că argumentul e, ‎în proporție de 95%, astfel:
‎„Vai, pisica mea e cea mai tare!
‎Când ajung acasă,
‎pisica vine să mă salute.
‎Vrea să fie mângâiată. Îmi dă lăbuța.
‎Îi arunc un ghem și mi-l aduce înapoi.
‎Parcă nici n-ar fi pisică.
‎Zici că e câine.” Cât de prost să fii?
‎Tu vrei un câine, de fapt!
‎Pe bune!
‎Mă scuzați, dar,
‎dacă aveți câini și pisici, ‎nu mă salutați pe stradă!
‎Nu se va sfârși cu bine.
‎Iar cei care aveți copii…
‎Ce-aveți când deveniți părinți?
‎Vă îndobitociți când faceți copii?
‎De exemplu, voi, femeile.
‎Ce pățiți? Imediat ce deveniți mame ‎sau știți că asta urmează,
‎vi se bușește sistemul de operare.
‎Nu, pe bune! Se strică. Nu știu dacă ‎e problemă de ‎hardware ‎sau ‎software,
‎fiindcă n-am priceput diferența între ele.
‎Dar începeți să aveți erori de sistem.
‎De exemplu, unitățile de măsură.
‎Începeți să le încurcați.
‎Nu le nimeriți.
‎Deunăzi, mi-am sunat o prietenă. ‎Nu mai vorbiserăm de ani întregi.
‎Nu știam ce mai face.
‎Am sunat-o: „Ce mai faci? ‎Mă bucur că ne auzim.”
‎Zice: „Acum sunt mamă.”
‎„Super! Ce vârstă are?” ‎Zice: „192 de săptămâni.”
‎M-a prins complet descoperit.
‎Nu știam dacă să-i duc păpuși ‎sau trabucuri.
‎Am întrebat-o dacă e cazul ‎să-mi aduc calculatorul.
‎Dacă ți-ar spune casierul de la magazin ‎că te costă 1532 de bani?
‎Nu te-ar enerva?
‎Dacă tot avem unități de măsură ‎care ne ajută în viață?
‎Mai scutiți-ne, vă rog!
‎Ce manii aveți ca părinți!
‎Aveți mania să-i învățați pe copii ‎înainte de vârsta potrivită.
‎De ce? Ca să vă lăudați.
‎„Fiul meu merge de la nouă luni.” De ce?
‎De ce să-i stresați pe ceilalți copii ‎și părinții lor?
‎Și tot ce face copilul vostru e special.
‎„Uite cum face caca pe parchet!
‎Nu e uimitor?”
‎Zic: „Da, fiindcă are opt ani. ‎Chiar sunt uimit.”
‎Sunteți obsedați! Nu-i mai stresați!
‎Lăsați-i să învețe în ritmul lor,
‎plus sau minus câteva luni. ‎Doar să nu fie ceva extrem.
‎Nu știu.
‎În copilărie, singurul lucru ‎pe care-l făceam cu cinci luni mai devreme
‎era să mănânc bomboanele de pom ‎încă din august. Atât!
‎Am o prietenă…
‎E din Malaga. Cea mai bună prietenă a mea, ‎Bea. Ne știm din copilărie.
‎E o femeie minunată. Blândă, generoasă,
‎frumoasă, inteligentă. ‎E medic, doctor, doctoriță,
‎cum vreți să-i spuneți.
‎A fost șefă de promoție, e dată dracului.
‎O femeie excepțională.
‎Are doi copii. Când l-a făcut pe primul,
‎m-a rugat să-i fiu naș. ‎Mi s-a părut foarte tare.
‎Când trec prin Malaga, ‎mereu trec în vizită pe la ei.
‎Când copilul avea vreo șase luni,
‎m-am dus la ei. „Bună, Bea!” ‎„Bună, Dani, ce mai faci?”
‎„Unde e Paquito?” ‎Zice: „E la cumpărături.”
‎Paquito e soțul ei.
‎Zic: „Dar Nico unde e?” Nico este… ‎„E aici, în…”
‎Nu știu dacă era un pătuț ‎sau unde era copilul.
‎„E aici, abia s-a trezit.”
‎Nu știu despre voi, ‎dar eu vorbesc normal cu bebelușii.
‎N-am autoritatea morală să decid, ‎fiindcă nu-s părinte, din câte știu.
‎Dar le vorbesc normal. Am piticii mei.
‎Cred că, indiferent de vârstă, ‎copiii sunt mai deștepți decât credem noi.
‎Îmi imaginez un bebeluș ‎întins într-un pătuț sau unde-o fi.
‎Vede diverse persoane ‎care îi trec prin câmpul vizual.
‎Și ei zic…
‎Copilul ăla probabil zice: ‎„M-am ales cu proștii satului din Malaga.”
‎Sau fac parte din familia Bourbon. ‎Altfel nu-mi explic.”
‎Încerc să le vorbesc normal.
‎N-o să mă duc ‎să discut cu ei despre piața financiară,
‎dar mă port normal.
‎Bea, prietena mea, e acolo. Mă duc: ‎„Ce faci, Nico? Ce mai faci, flăcău?
‎Ce frumos ești! Mi-a fost dor de tine!”
‎Și brusc aud:
‎„Ai văzut ce-am crescut, nașule?
‎Nu mă mai încap botoșeii de la tine!”
‎„Bea?” Cică e medic. „Bea?”
‎„Nu, sunt eu, finul tău!
‎Sunt aici, în pătuț. Am crescut. ‎Ai văzut ce mare m-am făcut?”
‎Zic: „Măcar acoperă-ți dracului gura!”
‎De când ați devenit ventriloci de duzină?
‎Nu înțeleg. ‎Lăsați-l să vorbească când vrea el,
‎dar nu vorbiți în numele lui! ‎Mă înfiorați!
‎Vreți să faceți totul în numele copilului.
‎La șase luni: „Ai văzut ce-a crescut?”
‎Vă obsedează dezvoltarea.
‎La nouă luni: „Uită-te la el!” ‎Zic: „Bine.”
‎La un an jumătate: „A crescut brusc!”
‎La doi ani: „Uite, e uriaș!” ‎„Normal că e, Bea! E copil!
‎E absolut normal să crească.”
‎Nu e nimic extraordinar.
‎Extraordinar ar fi dacă, ‎la șase luni, mi-ar veni până aici.
‎Iar după un an, până aici.
‎Și ar fi atât la un an jumate.
‎Și, la doi ani: „Bea, unde e?”
‎„N-o să crezi, dar mi-a intrat la loc!”
‎Aș zice: „Să mor eu! Extraordinar! ‎Să sunăm la tabloide și televiziuni!”
‎Între timp,
‎dacă nu-l ții într-un terariu, ‎ca pe o iguană,
‎copilul va crește
‎conform standardelor fiziologice ‎și de nutriție ale țărilor avansate.
‎Frate, ce obsesie!
‎Doar n-o să-i mâncăm! ‎Sunt copii, nu purcei de lapte!
‎Scuze, m-am lăsat dus de val.
‎Doar că, uneori, chestiile astea…
‎Iertare!
‎Ce bună e apa asta!
‎Îmi cer scuze. Cum spuneam,
‎am pierdut șirul. ‎Față-de-Cartof, o mai știți?
‎Vă spuneam cum Față-de-Cartof
‎m-a ajutat să scap de stres ‎când stăteam în Madrid.
‎În loc să mă laud cu ea,
‎vă arăt o poză, să judecați și singuri.
‎Apoi, vă povestesc întâmplarea ‎cât mai clinic cu putință
‎și trecem mai departe, bine?
‎Fără înflorituri, fără magie, ‎Gandalf, Păcală sau alte prostii.
‎Ea e.
‎Bine?
‎Zici că vrea să vorbească!
‎E cu fața la noi, da?
‎Pentru cei din spate, ‎care se întreabă dacă e cotul sau curul.
‎E o cățea minunată.
‎Singura problemă e ‎că se îngrașă foarte ușor.
‎Trebuie s-o plimb mult ‎și să-i respect dieta.
‎Tocmai a fost la o consultație ‎la veterinarul ei.
‎I s-a uitat în urechi, tot tacâmul.
‎A pus-o pe cântar
‎și mi-a zis: „Dani, e cam groasă treaba.”
‎Zic: „Da, e destul de groasă.”
‎Speram că vorbește despre scula mea, ‎nu despre câine.
‎Am destul de furcă să o fac să slăbească.
‎Cu asta n-am probleme. Se micșorează ‎dacă mă plimb desculț prin catedrală.
‎Râdeți de parcă ați fost adesea ‎desculți în catedrală.
‎Față-de-Cartof a apărut
‎într-o perioadă când locuiam singur
‎și eram foarte ocupat și stresat.
‎Nu știam nimic despre câini.
‎Acum știu. ‎Dacă-mi permiteți să vă dau un sfat:
‎Dacă vă luați un animal, ‎faceți ce trebuie. Oferiți-i dragoste!
‎Aveți grijă de el! Hrăniți-l, ‎duceți-l la medic…
‎Nu vă bateți joc!
‎Serios. Are viața sa și are sentimente.
‎Nu e vreun fascist. ‎Să avem grijă de el, bine?
‎Îmi amintesc că era marți.
‎M-am trezit,
‎am dus-o afară să-și facă treburile.
‎Ne-am întors, am mâncat ‎și am plecat la muncă.
‎Am venit acasă la 16:00, ‎având 30 de minute
‎să o scot afară, ‎înainte să am de traversat Madridul.
‎Am scos-o afară, stresat cum eram.
‎Dacă ești stresat, câinele simte asta.
‎„Hai, fă un căcuță, un pipi! ‎Hai, că o să întârzii!”
‎A făcut un pipi, un căcuță, ‎apoi ne întorceam prin parc.
‎Mă grăbeam. Întârziasem deja.
‎Ea s-a oprit. „Hai, Cartof! ‎Hai, Față-de-Cartof!”
‎M-am întors să văd de ce nu mișcă.
‎Și văd că ea a vrut neapărat ‎să se oprească puțin,
‎pentru că voia
‎să miroasă o floare.
‎Am stat acolo, privind scena.
‎Totul a căpătat sens.
‎Și mi-am zis: „Stai așa, ‎poate că ăsta e sensul vieții.
‎Poate că, uneori, viața are sens
‎dacă te oprești puțin să miroși o floare.”
‎Am scos telefonul,
‎mi-am anulat întâlnirile ‎din acea după-masă și de a doua zi,
‎am închis telefonul,
‎l-am băgat în buzunar,
‎am lăsat-o să zburde ‎și i-am zis: „Față-de-Cartof,
‎după-masa asta e pentru tine și mine.
‎E după-masa noastră.”
‎Exact!
‎Așa a fost.
‎Acea zi mi-a schimbat viața.
‎Și pe a ei. S-a distrat de minune.
‎S-a ascuns prin tufișuri,
‎a făcut pipi unde a vrut,
‎a mirosit orice dorea,
‎s-a jucat cu niște copii, ‎a fost violată de câteva ori…
‎Ne-am distrat.
‎De atunci, viața mea se învârte în jurul
‎câinilor, în particular, ‎și al animalelor, în general.
‎Locuiesc cu trei câini. ‎Vara, uneori, am cinci sau șase.
‎În plus, am adoptat simbolic un măgar, ‎un cimpanzeu, o gorilă, un urangutan,
‎pe mama și pe tata.
‎Mi-a scăpat de sub control.
‎În fine,
‎n-o să vă țin discursul tipic despre cum ‎câinii sunt mai buni ca oamenii.
‎Ar fi prea simplist, nu?
‎Deși e adevărat că, ‎după ani de conviețuire,
‎observi mici dovezi ‎că sunt mai buni ca noi. Câteva chestii.
‎Vă spun eu câteva.
‎Câinii nu au buzunare. ‎Asta îi avantajează
‎pentru că trăiesc… ‎Lor le e totul egal, n-au pretenții.
‎Ieșiți la plimbare. „Îmi pui zgarda? ‎Ce tare, să moară mama!”
‎„Îmi pui hamul? Ce tare, să moară mama!”
‎„Îmi pui jachețica roz cu steluțe mov? ‎Să moară mă-ta!
‎Dar hai, să mergem!”
‎Și o văd în ochii ei.
‎Când închid ușa, se uită așa la mine:
‎„Dacă ți-ai uita cheile înăuntru, ‎nu m-ar deranja.”
‎Sau mergi la veterinar, ‎unde sunt cele mai mari costuri.
‎Veterinarul îți cere 300 de euro. ‎Mă uit la cei trei câini, iar ei:
‎„Eu n-am…”
‎Iar celălalt…
‎„Eu am sărit direct din pat.”
‎Mai e o privință
‎în care cred că ne sunt superiori câinii.
‎Și câinii, și pisicile.
‎Mă rog, câini, pisici, cățele, motani. ‎Câini și pisici non-binare.
‎Sunt sigur ‎că v-ați mai gândit și voi la asta,
‎fiindcă e o chestie clasică.
‎Sper că nu sunt copii în sală.
‎Câinii și pisicile au capacitatea
‎de a-și linge
‎organele genitale.
‎Am văzut reacția asta…
‎„Sigur?”
‎Câinele meu, Buyo, e specialist.
‎A fost al doilea adoptat.
‎Toată ziua e cu capul acolo, ‎și dă-i, și linge!
‎Mă uit la el cu ură și invidie.
‎„Hai, Buyo, ajunge!” Iar el îi dă înainte.
‎Se răzbună pe mine. I-am tăiat boașele, ‎așa că își lustruiește scula.
‎„Dar…”
‎Și el îi dă înainte.
‎Poate să dureze vreo 20 de minute.
‎După ce și-a încălzit mușchii spatelui, ‎trece la cur. „Dă-o dracului!”
‎Mă întreb adesea:
‎„Nu i-o fi rușine, de față cu lumea?”
‎Cui să-i fie rușine? Unui câine?
‎Un animal care te privește în ochi ‎în timp ce se cacă.
‎Voi când v-ați privit la căcare?
‎Nu vă amintiți, nu?
‎Fiindcă ne sunt superiori.
‎Iată o întrebare retorică.
‎V-ați linge părțile intime, ‎dacă ați putea?
‎Cugetați!
‎Vă las să vă gândiți.
‎Nu răspundeți acum, desigur.
‎Dar mâine dimineață, ‎luând micul dejun cu mama…
‎Aceeași discuție dintotdeauna: ‎„Mamă, tu…?”
‎Am o altă întrebare.
‎Această întrebare este adresată ‎doar bărbaților
‎care au răspuns „da” la prima întrebare.
‎Bine? Celor care ar face-o.
‎Pregătiți-vă!
‎Îți văd doar ochii și fruntea, ‎dar pari poznaș.
‎Ești unul dintre cei aleși.
‎Dacă v-ați putea linge părțile intime
‎și ați și face-o, întrebarea e:
‎v-ați preveni la final?
‎Nu trebuie să răspundeți.
‎E ceva foarte personal,
‎dar îmi place să vă dau de gândit.
‎Vă spun ce-aș face eu.
‎Nu-mi pasă. N-am nimic de pierdut.
‎De-abia l-am înjurat pe Sf. Petru. ‎Credeți că-mi pasă?
‎De exemplu, dacă aș putea, aș face-o?
‎Bineînțeles!
‎Eu fac asta din… ‎Încerc să fac asta din 1991.
‎Am dat tot ce-am putut, ‎dar nu am flexibilitatea necesară.
‎Uneori, mi se pare ‎că șira spinării e supraapreciată.
‎N-am văzut niciodată un melc trist.
‎Deci,
‎referitor la a doua întrebare,
‎dacă aș putea și aș vrea…
‎avertizarea aia…
‎Nu.
‎Aș tăcea ca o cățea.
‎Mi-aș crea propriul circuit închis ‎de sustenabilitate.
‎Eu vin cu oferta,
‎eu vin cu cererea.
‎Cum sunt vegan, ‎nu mi-ar strica puțină proteină.
‎Și, după ce termin, ‎un pupic și la culcare!
‎Haide! Bineînțeles!
‎Normal că da!
‎Fiți mai receptivi!
‎Tot a voastră e!
‎Ce ție nu-ți place, altuia nu-i face.
‎Fiți buni creștini!
‎Iertați-mă!
‎Scuze că sunt așa deșănțat azi.
‎Am spus lucruri ‎la care nu v-ați fi așteptat.
‎Poate că v-am dezamăgit pe unii.
‎Dar asta e situația.
‎Nici mie nu-mi plac multe lucruri. ‎Știu că nu e bine,
‎dar tuturor ne displace ceva. ‎Știu și eu…
‎Nu-mi place să stau la coadă. ‎Nu pot s-o fac.
‎Nu-mi place ‎când bagă vecinul bormașina la 8:00.
‎L-aș ucide cu mâinile mele.
‎Urăsc să mi se răcească pâinea prăjită.
‎Urăsc senzația ‎când abia am ieșit de la duș
‎și mă trece căcarea. „Să-mi bag!”
‎Dar, ca ființă umană, există ceva mai rău.
‎Dincolo de situații, ‎poți urî persoane, frate.
‎Iar eu urăsc persoane.
‎Dar, și mai rău, ‎când mărturisesc ce persoane urăsc,
‎sunt oameni ‎pe care nu-i mai urăște nimeni.
‎Dar eu nu-i suport. ‎Îmi pare rău. Vă mărturisesc.
‎Stau în fața voastră
‎și vreau să știți cine sunt.
‎Îl urăsc pe Rafa Nadal.
‎Îl urăsc cu toată ființa mea.
‎Și nu doar acum. L-am urât dintotdeauna.
‎Nu-l suport!
‎Rafa Nadal.
‎„Cel mai bun sportiv din istorie.” ‎„Cel mai bun sportiv spaniol.”
‎Copiii îl iubesc. Mamele îl iubesc.
‎E un bun exemplu. ‎E chipeș, demn, etic, politicos.
‎Douăzeci de Grand Șlem-uri!
‎La ce-ți trebuie atâtea? ‎Mai dă-le și celor care nu au unul!
‎Dă-o-n slobozi!
‎Acum câțiva ani, în Franța,
‎nu știu cum de l-au raportat
‎și au zis că se dopase într-un turneu, ‎la Roland Garros.
‎Imaginați-vă cum a fost înainte de proces!
‎Prin ce a trecut amărâtul, ce jigniri.
‎Apoi, procesul!
‎Evident, Nadal a câștigat, ‎fiindcă nu se dopase.
‎A trebuit să i se dea o căruță de bani
‎fiindcă i-au pătat reputația, ‎imaginea, ce-o fi fost.
‎Știți ce a făcut cu banii? ‎Cu marele cec? Știți?
‎I-a donat unui ONG franțuzesc.
‎Nu merită o palmă peste față?
‎Dă-l dracu' de Rafa Nadal! ‎Când se inundă Majorca, e acolo,
‎ajutând la curățenie. ‎Nu mai e nimeni în Majorca?
‎Era nevoie fix de tine!
‎Cu alea 20 de Grand Șlem-uri ale tale!
‎O urăsc pe Meryl Streep.
‎Meryl Streep Fighter 2. O urăsc!
‎Cea mai bună actriță din istorie! ‎Fiecare rol e autentic, organic,
‎toate filmele ei, totul!
‎Mai e și activistă, feministă, se implică.
‎Are doar filme nominalizate la Oscar.
‎Iisuse, ajunge! Nu mai fi așa de bună!
‎E grețoasă!
‎Dar Angelina Jolie?
‎După ce că e actriță bună, ‎mai e și bunăciune.
‎La ce vârstă ‎încetează să mai arate așa bine?
‎Are un nivel IQ de geniu
‎și umblă să adune copii orfani. ‎„Haideți cu mine acasă!”
‎Are copii de toate culorile, ‎mai puțin albastru!
‎Îl urăsc pe Broncano!
‎Îi urăsc pe Vicente del Bosque!
‎O urăsc pe Clara Lago!
‎Îl urăsc pe Sergio Dalma!
‎Îl urăsc ‎pe nemernicul de Antonio Banderas!
‎M-am săturat!
‎L-am văzut deunăzi.
‎E cu 20 de ani mai mare ca mine, ‎dar zici că mi-e frate mai mic. Huo!
‎Dar dacă există un om pe care l-aș…
‎sau laș…
‎Ba să mă scuzați,
‎ambele sunt valabile.
‎Depinde cum le scrii.
‎Oricum, dacă există o persoană
‎pe care să-mi vărs
‎sau să vărs…
‎toată ura și antipatia mea, ‎fără îndoială că acea persoană este
‎Hugh Jackman.
‎Nu-l suport. E dușmanul meu de moarte.
‎El e Hugh Jackman.
‎Iată-l!
‎Actor australian, internațional,
‎Hollywood, faimos.
‎De ani de zile, multe reviste
‎îl consideră cel mai frumos ‎și atractiv bărbat din lume.
‎Priviți-l!
‎Simetria facială.
‎Trăsăturile de Apollo.
‎Fizicul cizelat de zeii Olimpului.
‎Îți inspiră sindromul Stendhal ‎prin toți porii.
‎Nesimțitul își spală cămășile ‎direct pe mușchi.
‎Într-o zi, am avut chef să spun:
‎„Dar el nu e chiar atât de arătos, zău.”
‎Și m-am comparat cu el.
‎De atunci, îl urăsc.
‎Așa se spune, nu? ‎Comparațiile conduc la ură.
‎Așa a început.
‎Puteți râde liniștiți. Mi-a trecut.
‎După mulți ani de terapie.
‎Știu că e copleșitor la început.
‎„Cum pot doi indivizi din aceeași specie ‎să fie așa diferiți?”
‎Au aceleași piese!
‎Poate trebuie să intrăm în detaliu. ‎Nicio grijă, fac eu analiza.
‎Veți vedea diferențele. ‎Eu am o problemă. Multe, de fapt.
‎Dar am sta aici patru ore.
‎De exemplu, ochii mei. Ochii.
‎Sper să fiu subtitrat.
‎Ochii mei.
‎Problema e că am ochii incredibil de mici.
‎Foarte mici și apropiați.
‎Nu? Mici și apropiați.
‎Dacă ar fi un pic mai apropiați de-atât, ‎ați spune:
‎„E ceva în neregulă cu el.”
‎Nu pot viziona filme 3D.
‎Ochelarii sunt prea lați. ‎Nu-mi ajunge o lentilă per ochi.
‎Nu percep profunzimea. ‎Nu merită prețul biletului.
‎Nu pot să mă îngraș, doamnă!
‎Dacă mă îngraș, mi se lățește fața, ‎dar ochii rămân mici și apropiați.
‎Mi se desparte fața!
‎Începe să arate ca un nasture de clovn.
‎Și ce părere aveți despre nasul meu?
‎În țara asta ‎avem multe nasuri proeminente.
‎Dar priviți-l pe al meu!
‎Am un cot de copilaș lipit de față.
‎Atenție!
‎Din trei mișcări, ‎golesc un magazin de ochelari.
‎Nu mi-au căzut niciodată ochelarii ‎de pe nas.
‎Niciodată! Și m-am bătut când eram copil!
‎S-a îndoit de atâția pumni, ‎dar nu mi-au căzut ochelarii.
‎Când eram mic,
‎eram într-un club de înot din Malaga.
‎Vara, mergeam să înotăm ‎la plaja Misericordia.
‎Specialitatea mea era înotul pe spate.
‎Dar a trebuit să schimb, ‎fiindcă prietenii mei făceau așa…
‎„Terminați, tâmpiților!”
‎Ne puneau să înotăm ‎până la baliză și înapoi.
‎Eu nu mă duceam.
‎Cu carena mea îndoită, ‎m-aș fi învârtit ca un ciung într-o canoe.
‎Și uitați ce ascuțit e!
‎Se vede ascuțimea de aproape.
‎„N-o fi mare lucru!” ‎Ba da, vă asigur că uneori este.
‎„N-are cum.”
‎S-a mai întâmplat să…
‎Am transformat un cunilingus ‎în cezariană. Am sunat la Urgențe.
‎Și nu mi-am ales cea mai proastă poză. ‎E făcută profesionist.
‎Am folosit-o la ‎stand-up‎ acum mulți ani.
‎După ce era deja online de două-trei luni,
‎abia atunci mi-am dat seama. „Stai așa…
‎Îmi lipsește o ureche.”
‎Cum e posibil? ‎Mă uitam direct la fotograf!
‎Parcă m-aș fi uitat în altă parte. „Dani!”
‎M-am întors și m-a pozat ‎înainte să mă întorc cu tot corpul.
‎Sunt nepotul lui Picasso?
‎Ce să spun? E mai chipeș decât mine.
‎Hugh Jackman: unu.
‎Dani Rovira: zero.
‎Dar nu s-a terminat aici.
‎Abia a început bătălia.
‎A început o luptă aprigă.
‎În fiecare zi, căutam ceva ‎la care să mă pricep mai bine.
‎De ani întregi… ‎El nu știe nimic despre asta.
‎E problema mea.
‎„Trebuie să-l iau la ceva!” ‎Sunt foarte competitiv.
‎Zic: „Firește, câinii!”
‎Aici, în Spania, eu ajut cățeii
‎să fie adoptați, ‎să nu mai fie abuzați sau abandonați,
‎să schimb legile…
‎„Mă îndoiesc că și el…”
‎Ia uitați!
‎În primul rând, e un instantaneu.
‎Nu dă niciodată prost în instantanee foto.
‎Uitați-l la plimbare, dichisit!
‎Nici la nunta soră-mii ‎nu m-am îmbrăcat așa frumos!
‎Și uitați-vă la căței!
‎Are o vestă, în caz că e frig sau plouă.
‎Uitați-vă la botoșei!
‎Uitați-vă la cel alb!
‎E chirurg.
‎Tocmai a operat o vezică biliară.
‎Sau și-a castrat un amic.
‎Și apoi vine ăsta.
‎Eu nu dau bine în pozele de paparazzi.
‎Uitați-vă la haine!
‎De la talie în sus, de iarnă. ‎De la talie în jos, de vară.
‎M-au pozat cu o pungă de rahat în mână.
‎E o pungă plină de rahat!
‎E un coș de gunoi acolo.
‎Nu puteau paparazzi ‎să mai aștepte un minut?
‎Nu poți da impresia de lux.
‎Ei sunt cățeii mei.
‎Al treilea nu apăruse încă.
‎Cel mic și maro e Buyo, ‎care și-o suge singur.
‎Iar desenul animat negru e Față-de-Cartof.
‎Cred că aia e fața ei.
‎Dacă nu merge cu spatele.
‎În spate e un tip din secolul al XVI-lea. ‎Nu era acolo când au făcut poza.
‎Hugh Jackman: doi.
‎Dani Rovira: zero.
‎Zic: „La ceva tot trebuie să-l înving!
‎O să-l iau la mustață!”
‎Să vedem! Eu am 40 de ani. ‎E o vârstă bună.
‎Sunt slab. Fac sport.
‎Sunt oarecum în formă, nu?
‎El a fost mereu musculos, ‎dar deja are aproape 60 de ani.
‎Ca scârba aia de Antonio Banderas.
‎Zic: „Poate că am ajuns într-un impas,
‎unde el va coborî puțin și eu… Nu?
‎Și, în funcție de unghi, poate…”
‎Asta e de acum trei ani.
‎Da, doamnă! Suntem de acord.
‎Și eu l-aș fute.
‎Oamenii ăștia sunt mereu frumoși. ‎Totul. Părul lui!
‎Orice-ar face, părul lui arată bine.
‎Îl pălmuiești peste față? ‎Părul arată bine.
‎Îi scoți capul din cuptor? ‎Părul arată bine.
‎Mijește ochii de la soare, ‎dar tot chipeș e.
‎E frumos, al dracului! Iar asta?
‎Abdomen plat…
‎Apoi apare ăsta.
‎Și mie îmi bătea soarele în ochi.
‎Dar o fi fost alt moment al zilei.
‎Și eu am părul ud, dar arăt ca…
‎un roman tembel.
‎Nu am dinți mari, ‎dar aici arăt ca un castor.
‎„Bună! Sunt un castor. ”
‎Băgați-mi o vâslă în cur și castor devin!
‎Umerii arși de soare!
‎„Nu editezi și tu dracului poza?
‎Fă-mă tot roșu sau tot alb, ‎dar nu mă lăsa așa!
‎Zici că-s înghețată cu căpșune!”
‎Arăt precum Cocoșatul de la Notre Dame, ‎fugind aplecat din flăcări.
‎„Trebuie să-mi bag boașele în apă!”
‎Slipul de opt euro de la Carrefour, ‎cu elasticul uzat.
‎Îmi lipsește dracului un braț!
‎Hugh Jackman: trei.
‎Dani Rovira: zero.
‎Mă gândesc că pot, totuși, să câștig.
‎S-au văzut și reveniri mai spectaculoase.
‎După câteva luni,
‎am găsit asta.
‎Hugh Jackman a găzduit Oscarurile în 2009.
‎L-am văzut.
‎A fost cea mai bună ceremonie de Oscar. ‎Nicio gazdă nu mai făcuse așa.
‎Ce bărbat!
‎Ce prezentare! Câtă clasă! ‎Ce simț fin al umorului!
‎Cum a dansat la cei 1,90 m ai lui! ‎Cum a cântat!
‎A fost palpitant. La final, ‎a ieșit din scenă: „A fost perfect!”
‎Toată lumea i-a căzut la picioare.
‎Nu l-a criticat nimeni.
‎Perfect!
‎Eu am găzduit Premiile Goya ‎trei ani la rând.
‎Primul, al doilea și al treilea, ‎să fie ușor de urmărit.
‎Și nu mai primisem niciodată ‎atâtea critici. Niciodată! În viața mea.
‎A doua zi, măicuță!
‎Am venit în Malaga să-mi vizitez părinții.
‎La televizor, radio, în reviste,
‎critici, pe rețele de socializare, ‎pe electrocasnice, pe teletext…
‎M-am trezit de dimineață: ‎„Mamă, ce se aude? E grindină?”
‎„Nu, Dani, plouă cu rahat. ‎Culcă-te la loc!”
‎Haide!
‎Fiecare gală a avut peste trei ore. ‎Trei gale înseamnă vreo zece ore.
‎Chiar n-au găsit nimic de bine?
‎Până și algoritmii
‎sunt împotriva mea.
‎Tastați în Google: „Dani Rovira Goyas”.
‎Mergeți la imagini. ‎Asta e prima pe care o găsiți.
‎Hugh Jackman: patru.
‎Dani Rovira: zero.
‎Și când ai patru goluri…
‎e inevitabil.
‎Vine al cincilea.
‎Care doare cel mai mult, ‎fiindcă e ultimul gol.
‎Iată ce doare cel mai mult!
‎Hugh Jackman este
‎Wolverine.
‎Cel mai bun personaj de benzi desenate!
‎Cel mai dat dracului mutant!
‎Wolverine!
‎Ghearele!
‎Feromonii!
‎Lupul!
‎Altă viață!
‎Ce păcat!
‎Nu mai am întrebări, dle judecător.
‎De fapt, mai am.
‎Mai am o ultimă întrebare.
‎Iat-o!
‎Puteți răspunde. E foarte simplă.
‎Mi-ar plăcea să răspundeți.
‎Ați râs?
‎Da!
‎Poftim!
‎Mulțumesc mult!
‎Evident, aplauzele sunt bidirecționale.
‎Sunt și pentru voi.
‎Azi ne-am îndeplinit împreună ‎obiectivele pe care le aveam.
‎Voi ați venit aici să râdeți. ‎Eu am venit să vă fac să râdeți.
‎Și am reușit. Am câștigat cu toții.
‎Și a câștigat și râsul.
‎Și credeți-mă ‎că nu are absolut nicio importanță
‎de ce ați râs.
‎Nu contează, în acest caz, ‎dacă am mințit sau am spus adevărul.
‎Nu contează deloc
‎dacă am avut dreptate ‎în vreo privință din cele discutate azi.
‎Nu contează deloc ‎dacă ați fost sau nu de acord.
‎Ați râs pentru că râsul este atât de magic ‎încât nu mai contează altceva. Nu?
‎Chiar credeți că sunt capabil de toată ura
‎pe care v-am prezentat-o azi pe scenă?
‎Vă mulțumesc pentru votul de încredere, ‎dar mărturisesc că am avut-o.
‎Am urât mult.
‎Chiar destul de recent.
‎Dar, de curând, ‎mi-am dat seama de un lucru.
‎Ura nu duce nicăieri.
‎Ura este o pierdere de timp și energie.
‎Ura îți provoacă ulcere, stres ‎și chiar și boli.
‎Chiar credeți că toate persoanele ‎pe care am spus azi că le urăsc…?
‎Credeți că îi urăsc
‎pe Sergio Dalma, Rafa Nadal, Hugh Jackman,
‎Antonio Banderas, Broncano, Clara Lago
‎sau Vicente del Bosque? ‎Chiar credeți asta?
‎Aș avea nevoie de încă 100 de săli ca asta
‎ca să încapă toată admirația ‎pe care le-o port.
‎De fapt, vă spun un secret.
‎Când m-am apucat de scris scenariul, ‎nu știam exact despre ce va fi.
‎Am luat un pix și un carnețel
‎și am făcut o listă ‎cu oamenii pe care îi admir cel mai mult.
‎De toate felurile și ocupațiile.
‎Actori, actrițe, cântăreți, ‎oameni de știință, poeți…
‎Inclusiv anonimi, vecini de-ai mei. ‎O listă aproape nesfârșită.
‎Nu-i puteam cuprinde pe toți, ‎dar știți cum se cheamă lista?
‎Lista mea cu cometele lui Halley.
‎M-am gândit că avem mare noroc
‎să trăim înconjurați ‎de toate aceste comete ale lui Halley.
‎Fiindcă, până la urmă, ‎existența lor ne face viețile mai bune.
‎Ne fac mai fericiți, ne inspiră, ne amuză,
‎ne ajută să fim mai buni.
‎De asta mă doare sufletul ‎când văd că unii culeg pietre
‎și le aruncă spre cometele Halley.
‎Mi s-a părut absurd la început. ‎„N-o să atingi niciodată o cometă.”
‎Dar, uneori, se întâmplă.
‎Într-o bună zi, ‎cineva poate să nimerească una
‎și să devină primul idiot ‎care a doborât din cer o cometă Halley.
‎N-ar trebui să încercăm să fim ca ei. ‎Când s-au născut, au spart matrița.
‎Am înnebuni încercând. E imposibil.
‎Sper ca, într-o zi,
‎să putem reuși să fim noi înșine.
‎Asta ar fi o mare realizare.
‎Între timp, fie că reușim asta sau nu, ‎să ne relaxăm!
‎Să ne liniștim. ‎Să nu ne mai întrecem între noi!
‎Să ne întrecem doar cu noi înșine, ‎ca să fim mai buni ca ieri.
‎Și, dacă ai o zi proastă, ‎nu se întâmplă nimic.
‎Dacă ajungi cel mai bun dintre toți, ‎bravo ție!
‎Jos pălăria!
‎Dacă ajungi pe locul 1.534, ‎bravo și atunci!
‎Pentru că vei trăi mai liniștit.
‎Atâta invidie și ură!
‎Invidia este o admirație prost gestionată.
‎Adunați-vă toată invidia, ura, frica,
‎toate rahaturile și canalizați-le,
‎îndreptați-le spre ceva ce merită!
‎Ura este pentru cei lași. ‎Știți ce înseamnă curajul?
‎Să spui „te iubesc”. Acela e curajul!
‎Așa că ridicați-vă, mergeți acasă, ‎apucați-vă de guler mama,
‎tatăl și spuneți-le că îi iubiți!
‎Spuneți-le fraților, prietenilor, ‎cățeilor, colegilor de apartament!
‎Spuneți-le „te iubesc”! ‎E cel mai curajos lucru.
‎Vreau să-mi împărtășesc viața ‎cu oameni care spun „te iubesc”.
‎De aceea, dedic acest spectacol ‎celui mai important om din viața mea.
‎Oriunde ai fi, ești inspirația mea!
‎Asta e pentru tine! Te iubesc, Messi!
‎Mulțumesc mult, Malaga!
‎Mulțumesc mult!
‎Doar…
‎Mulțumesc din suflet!
‎Doar un lucru vă mai spun.
‎Înainte să plecăm, ‎vreau să vă mulțumesc pentru decizia
‎și efortul de a veni la teatru.
‎O spun mereu, dar mai ales ‎în vremurile de acum,
‎fiindcă s-a demonstrat ‎că teatrele, cinematografele,
‎locurile în care ne bucurăm de cultură ‎sunt printre cele mai sigure locuri
‎de pe Pământ.
‎Vă mulțumesc mult pentru curaj ‎și implicare.
‎Când vine lumea ‎să-mi vadă spectacolele în direct,
‎îmi place să le ofer un mic dar la final, ‎ca să mă cunoască mai bine.
‎Mai presus de orice, ‎sper ca acest dar să vă ajute în viață.
‎Poate că le va fi mai ușor de recunoscut ‎locuitorilor din Malaga.
‎Încep să-mi strâng recuzita.
‎Până nu e prea târziu.
‎La început, eram povestitor.
‎Spuneam povești ‎la o ceainărie din apropiere.
‎La ceainăria El Harén ‎din Piața Martirilor.
‎Am fost mulți ani povestitor, ‎înainte să devin comedian.
‎Am spus… știu și eu…
‎cinci sute de povești diferite ‎pe parcursul vieții. Toate speciale.
‎Dar îmi amintesc de o zi ‎în care mi-a venit o povestioară scurtă
‎și care m-a mișcat mult.
‎Am păstrat-o pentru mine.
‎Am ținut-o cu mine peste tot.
‎Când eram mic, o țineam aproape de inimă, ‎cum se spune în Malaga.
‎N-am povestit-o prea des.
‎Am spus-o la ocazii speciale, ‎unor oameni foarte speciali.
‎Dar, când te maturizezi, înveți ‎că cele două merg mână în mână.
‎Și am învățat ceva ‎dintr-o frază spusă de un tip.
‎Îl chema Gandhi.
‎Fraza era așa:
‎„Ceea ce nu se dă mai departe, se pierde.”
‎Așa că vă ofer această istorioară
‎cu condiția s-o povestiți mai departe, ‎oriunde v-ați duce.
‎E o poveste de dinainte de coronavirus.
‎Poate că nu e momentul s-o spun,
‎dar imaginați-vă ‎că povestea va dăinui ani mulți,
‎așa că bucurați-vă de ea.
‎Povestea este așa:
‎„Era odată un sătuc
‎al cărui locuitori
‎s-au trezit într-o zi cu zahăr pe buze.
‎Dar, în acea dimineață,
‎singurii care și-au dat seama
‎au fost cei care doreau să se sărute.”
‎Deci, prieteni, ieșiți în stradă
‎și căutați zahărul și dulceața, ‎oriunde ați fi!
‎Nu vă amărâți,
‎căci viața e frumoasă!
‎Subtitrarea: Crina Caliman