Downloaded from YTS.MX
‎UN DOCUMENTAR ORIGINAL NETFLIX
Official YIFY movies site: YTS.MX
‎Te-ai putea imagina conducând ‎într-o zonă montană,
‎cu o șosea care înconjoară muntele,
‎un motor foarte puternic ‎care rulează cu viteză,
‎fără faruri pornite
‎și cu râpe periculoase.
‎Desigur, vrei să pornești farurile
‎și asta încearcă să facă știința mereu.
‎Ne oferă faruri, ca să înțelegem riscurile ‎la care ne supunem.
‎Descoperirile recente ale cercetătorilor
‎care studiază cum funcționează planeta
‎sunt foarte importante pentru noi toți.
‎Observațiile lor sunt foarte tulburătoare.
‎Cu toate acestea, ne dau speranță,
‎fiindcă ne arată ‎cum să reparăm stricăciunile.
‎Unul dintre cei care și-a dedicat viața ‎studierii problemelor globale esențiale
‎este de origine suedeză.
‎Johan Rockstrom.
‎El și colegii lui ‎din toată lumea au ajuns
‎la cea mai importantă observație ‎științifică din vremurile noastre.
‎Johan ne-a dat speranță.
‎Speranță că există ‎o cale de ieșire din criză
‎și, odată ce o veți auzi,
‎s-ar putea să nu mai vedeți lumea ‎cu aceiași ochi.
‎Nu e vorba despre planetă.
‎E vorba despre noi. ‎Despre viitorul nostru.
‎Încă avem o șansă.
‎Fereastra e încă deschisă, ‎ca omenirea să aibă un viitor.
‎Cred că asta e frumusețea ‎situației din prezent.
‎Înțelegerea funcționării planetei
‎avansează constant.
‎Acum vedem mai clar ca niciodată
‎că plurivalența elaborată a vieții
‎este esențială ‎pentru propria supraviețuire.
‎Dar biodiversitatea suferă un colaps, ‎iar clima noastră se schimbă.
‎Johan Rockstrom s-a axat ‎pe ce menține planeta stabilă.
‎Datorită științei, suntem prima generație
‎informată că am putea slăbi
‎stabilitatea și capacitatea planetei
‎de a susține dezvoltarea umană de azi.
‎Sunt date din gheață
‎și cred că e cel mai important grafic ‎pe care îl avem.
‎Graficul e o adevărată revelație.
‎Arată variabilitatea globală ‎a temperaturii
‎din ultimii 100.000 de ani,
‎încă de la apariția oamenilor moderni.
‎Se schimba cu plus-minus zece grade ‎într-un deceniu.
‎Am avut, pe scurt, o perioadă dificilă.
‎E important de știut ‎că temperatura s-a stabilizat
‎abia acum 10.000 de ani.
‎PERIOADĂ (CU MII DE ANI ÎN URMĂ)
‎După cum ne arată graficul, ‎este o remarcabilă,
‎să nu spun o perioadă interglaciară ‎miraculos de stabilă.
‎Geologii au oferit acestei perioade ‎de stabilitate‎ ‎un nume special.
‎Se numește Holocen.
‎Holocenul este remarcabil.
‎E o perioadă caldă, ‎în care temperatura medie a planetei
‎variază doar cu plus-minus un grad Celsius
‎pe tot parcursul.
‎Plus-minus unu.
‎…plus-minus un grad Celsius.
‎Asta a stabilit lumea modernă de azi.
‎Temperaturile stabile din Holocen ‎ne-au oferit o planetă stabilă.
‎Nivelul mării s-a stabilizat.
‎Pentru prima oară,
‎aveam anotimpuri previzibile ‎și vreme constantă.
‎Stabilitatea era fundamentală.
‎Pentru prima oară, ‎existența civilizației era posibilă,
‎iar omenirea n-a ratat șansa să profite.
‎Am aclimatizat orezul, grâul,
‎meiul, porumbul, sorgul
‎pe diferite continente, ‎aproape în aceeași perioadă.
‎Așa am pornit
‎în călătoria civilizației.
‎Acesta este stadiul interglaciar ‎care ne-a permis
‎să dezvoltăm civilizațiile moderne.
‎Holocenul e singura stare a planetei ‎despre care știm cu certitudine
‎că poate susține lumea modernă ‎așa cum o știm.
‎Din zorii civilizației,
‎am depins de această stare a planetei,
‎una cu două calote glaciare permanente‎,
‎ape curgătoare,
‎o mantie de păduri,
‎vreme constantă
‎și o abundență de forme de viață.
‎Pe parcursul Holocenului,
‎această planetă stabilă ne-a oferit hrană,
‎apă potabilă și aer curat,
‎dar tocmai l-am lăsat în urmă.
‎Creșterea exponențială a presiunii umane
‎a atins o cotă
‎în care ne-am creat ‎propria epocă geologică.
‎Cercetătorii au declarat recent ‎că Holocenul s-a încheiat
‎și că acum ne aflăm în Antropocen,
‎epoca oamenilor,
‎fiindcă acum suntem ‎principalii factori de schimbare
‎pe planetă.
‎Am transformat jumătate ‎din pământul locuibil al lumii
‎în teren arabil și pășuni pentru animale.
‎Mutăm mai multe sedimente și roci ‎decât procesele naturale ale planetei.
‎Peste jumătate din ocean e pescuit activ.
‎Nouă din zece oameni respiră ‎aer nesănătos.
‎Și, într-o viață de om,
‎am încălzit planeta cu peste un grad.
‎Aș spune că cel mai teribil mesaj ‎pentru omenire
‎este următorul.
‎În doar 50 de ani, am reușit
‎să ne scoatem
‎dintr-un stadiu
‎în care ne aflasem ‎în ultimii 10.000 de ani.
‎Riscăm să destabilizăm întreaga planetă?
‎Ne aflăm într-o situație copleșitoare.
‎Pentru prima oară, trebuie să ținem cont
‎de riscul de a destabiliza ‎întreaga planetă.
‎INSTITUTUL PENTRU CERCETAREA ‎IMPACTULUI CLIMATIC DIN POTSDAM
‎Ambiția lui Johan a fost ‎de a vedea imaginea de ansamblu,
‎de a învăța ‎dintr-o rețea globală de cunoaștere‎,
‎de a învăța ‎ce menține întreaga planetă stabilă.
‎Care sunt sistemele ‎care determină starea planetei?
‎Și dacă erau cinci sau 30,
‎nu știam când am început.
‎Noi doar am adresat o întrebare deschisă:
‎„Putem identifica sistemele ‎care reglementează starea planetei?”
‎Acele sisteme au ținut planeta
‎în stare stabilă pe perioada Holocenului.
‎Crescând presiunea asupra planetei, ‎există pericolul ca acele sisteme
‎să înceapă să cedeze,
‎să depășim limitele Pământului,
‎cauzând un colaps al stabilității ‎de care depindem.
‎Eram absolut convins că voiam
‎să aprofundăm provocarea ‎de a defini limitele planetare
‎și am putea identifica ‎un punct cantitativ
‎dincolo de care riscăm ‎să declanșăm schimbări non-liniare
‎și care devin limitele noastre?
‎Dacă cercetătorii ar putea defini ‎limitele planetei,
‎ne-ar putea oferi și o hartă
‎care să ne scoată din criza actuală,
‎să ne arate ‎nu doar cum să evităm colapsul,
‎dar și cum să ne asigurăm ‎un viitor înfloritor pe planetă?
‎Prima și cea mai evidentă limită ‎ne e foarte cunoscută.
‎Cum temperaturile sunt mai mari
‎decât au fost ‎de la începuturile civilizației,
‎există pericolul ‎să fi întrecut deja limita
‎climei Pământului.
‎Poate că cea mai alarmantă dovadă
‎se vede în schimbarea gheții planetei.
‎Fiind suedez, ‎Johan o simte mai intens decât alții.
‎Când eram copil, ca toții copiii suedezi,
‎am învățat că vârful sudic ‎al Kebnekaise este cel mai înalt din țară.
‎Acest lucru este înrădăcinat ‎în identitatea cetățenilor suedezi.
‎Așadar,
‎cu mare tristețe
‎ne dăm seama că nu va mai fi așa.
‎Vârful sudic al Kebnekaise ‎și-a pierdut recent statutul
‎de cel mai înalt vârf din Suedia.
‎Ghețarul care constituia vârful
‎s-a micșorat cu circa un metru pe an
‎în ultimii 50 de ani.
‎Ceea ce vedem la Kebnekaise
‎nu e destul să destabilizeze planeta.
‎Dar să avem ‎două calote glaciare permanente
‎în Arctica și Antarctica
‎este condiția prestabilită ‎pentru ca planeta să rămână în stadiul
‎care ne-a permis ‎să dezvoltăm civilizațiile.
‎De aceea, este o mare problemă
‎să vedem ghețarii topindu-se,
‎fie că e vorba despre un ghețar micuț ‎din Kebnekaise,
‎sau că vorbim despre Groenlanda,
‎pentru că toate contribuie
‎la această capacitate fantastică ‎de a răci planeta.
‎Acest efect de răcire a fost esențial ‎pentru menținerea
‎temperaturii stabile pe Pământ în Holocen.
‎Gheața planetei reflecta cantitatea ‎potrivită de energie a Soarelui
‎înapoi în spațiu.
‎O suprafață albă permanentă, ‎precum cea din jurul nostru,
‎reflectă 90-95% din căldura ‎primită de la Soare.
‎Când straturile de gheață încep ‎să se topească,
‎nu doar că se micșorează,
‎iar marginile sunt foarte întunecate ‎și absorb căldura,
‎dar chiar și faptul ‎că suprafața gheții e lichidă
‎îi schimbă culoarea atât de mult,
‎încât se ajunge în punctul
‎în care straturile de gheață trec ‎de la funcția de auto-răcire
‎la cea de auto-încălzire,
‎iar acest fapt este ‎cel mai alarmant moment critic
‎pentru sistemul planetei.
‎Un moment devine critic
‎când, dincolo de el, ‎o schimbare este ireversibilă.
‎E ca și cum am avea un tren oprit ‎în pantă și începe să se miște.
‎Frânele trenului nu țin,
‎așa că începe să accelereze
‎tot mai repede și, la un moment dat, ‎pierdem controlul.
‎Deja frânele noastre nu mai țin,
‎cele care ar putea preveni ‎topirea gheții din Groenlanda.
‎Când am venit aici, la 20 de ani,
‎parcă trăiam un vis…
‎STUDIU GEOLOGIC ÎN DANEMARCA ȘI GROENLANDA
‎…fiindcă aveam în față peisaje ‎văzute doar în manuale.
‎Jason e unul ‎dintre numeroșii cercetători din lume
‎ale cărui dovezi și perspective
‎au fost cruciale pentru Johan.
‎Zăpada din Groenlanda s-a acumulat ‎în milenii, creând o cupolă de gheață.
‎E groasă de circa doi kilometri, ‎iar sus, în atmosferă,
‎este foarte frig.
‎Topindu-se, suprafața calotei glaciare
‎coboară în aer mai cald,
‎accelerând topirea.
‎Cu cât se topește, cu atât ar trebui ‎să fie mai frig pentru a inversa procesul.
‎Dar clima deja e prea caldă ‎pentru Groenlanda.
‎Cu actuala climă, ‎Groenlanda deja și-a depășit pragul,
‎acum pierzând 10.000 de metri cubi ‎de gheață pe secundă.
‎Aceasta este rata medie a pierderii.
‎Acea rată a pierderii va continua ‎să crească,
‎odată cu încălzirea climei.
‎Este pierdută Groenlanda?
‎Evident că da.
‎Dacă nu putem răci ‎semnificativ clima Pământului,
‎topirea calotei glaciare ‎din Groenlanda va continua.
‎Tragedia constă în faptul ‎că o caracteristică a momentului critic e
‎că, odată declanșat, ‎nu mai poate fi oprit.
‎Preia controlul. ‎E prea târziu. Nu poți spune:
‎„Hopa! N-am vrut să topesc gheața ‎din Groenlanda.
‎Hai să dăm înapoi!”
‎Atunci e prea târziu.
‎Când treci de aceste momente critice, ‎nu mai există cale de întoarcere
‎și, practic, supui planeta
‎la o trecere ireversibilă
‎dintr-un stadiu care, în cazul nostru,
‎poate susține omenirea.
‎Topirea calotei glaciare din Groenlanda
‎ar crește nivelul mărilor ‎din lume cu șapte metri.
‎Imaginați-vă o lume ‎în care nivelul mării nu e constant.
‎În care se schimbă.
‎Orașe, sute de orașe de coastă
‎sunt amenințate ‎de creșterea nivelului apei.
‎Stabilitatea nivelului mării a fost cheia
‎dezvoltării civilizației.
‎Ne confruntăm cu un viitor ‎de tipul filmului ‎Mad Max.
‎Dar Groenlanda e doar una ‎din calotele glaciare ale planetei
‎și e eclipsată de geamăna său din sud.
‎Nu cu mulți ani în urmă
‎se credea ‎că Antarctica era sistemul rezistent.
‎Acesta era învelișul de gheață ‎care nu era afectat de schimbarea climei.
‎Dar, astăzi, asta s-a schimbat complet.
‎Astăzi vedem o pierdere accelerată de masă
‎și gheață în oceanul Antarcticii.
‎Antarctica de Vest ar duce la creșterea ‎nivelului mării cu peste cinci metri,
‎dacă s-ar topi complet,
‎iar Antarctica de Est conține ‎o cantitate înzecită,
‎așadar, în acea eventualitate, ‎peste 50 de metri.
‎Ricarda e colega lui Johan
‎și studiază cum pot interacționa ‎momentele critice.
‎Ideea importantă de reținut este că totul
‎din sistemul planetei este conectat.
‎Dacă o parte a sistemului climatic
‎trece de momentul său critic,
‎acest fapt ar face posibil
‎ca alte părți ale sistemului ‎să treacă de pragul lor critic,
‎așa că vă puteți gândi la asta ‎ca la un joc de domino.
‎Dacă dărâmați unul,
‎ar putea duce la un efect în lanț.
‎Un lucru este clar, ‎odată cu încălzirea globală,
‎creștem riscul de a trece dincolo ‎de momentele critice ale sistemului.
‎Când depășim momentele critice, ‎declanșăm schimbări ireversibile,
‎asta ar însemna că, din prietenă, ‎planeta ar ajunge
‎în poziția în care și-ar diminua stresul,
‎absorbind dioxid de carbon,
‎absorbind căldură, impacturi
‎și ar trece în punctul ‎în care și-ar provoca singură încălzirea
‎și ne-ar deveni inamică.
‎Clima este încălzită ‎de gazele cu efect de seră,
‎așa că, prin emisiile noastre
‎se ajunge într-un moment critic global.
‎Cu mult înainte de apariția oamenilor,
‎temperatura medie a Pământului ‎urmărea îndeaproape concentrația
‎de dioxid de carbon din atmosferă.
‎În timpul Holocenului,
‎concentrația a fost relativ constantă,
‎PERIOADĂ (ANI)
‎dar totul s-a schimbat ‎cu Revoluția Industrială.
‎În 1988, am depășit ‎350 de părți per milion
‎de dioxid de carbon în atmosferă.
‎Acela a fost momentul ‎în care am întrecut limita.
‎De atunci, suntem în pericolul ‎de a declanșa schimbări
‎care duc la o încălzire galopantă.
‎Când treci de 350 PPM
‎în concentrația de dioxid de carbon,
‎intri în zona de pericol.
‎Așadar, 350 de părți per milion ‎este prima limită a lui Johan
‎și deja am depășit-o.
‎Acum, am ajuns în punctul ‎în care concentrația de dioxid de carbon
‎din atmosferă este ‎de circa 415 părți per milion.
‎Începem să vedem impactul situării
‎în mijlocul zonei de pericol ‎al limitei climatice,
‎prin creșterea incidenței secetelor,
‎valurilor de căldură, inundațiilor,
‎topirii accelerate a gheții,
‎dezghețării accelerate a permafrostului ‎și a incendiilor de pădure.
‎În față se află al doilea prag.
‎Ne apropiem rapid de 450 de părți ‎per milion de dioxid de carbon.
‎Zona de pericol a limitei e definită ‎în știință prin interval de incertitudine.
‎Azi, estimarea noastră e ‎că intervalul de incertitudine
‎se întinde între 350 PPM,
‎adică limita dintre zona de siguranță ‎și intrăm în cea de pericol,
‎până la 450 PPM,
‎când ieșim din zona de pericol ‎și intrăm în cea de risc ridicat.
‎Dacă intrăm în zona de risc ridicat,
‎momentele critice ireversibile ‎devin probabile, chiar inevitabile,
‎iar aceasta e o estimare prudentă,
‎având în vedere că suntem înconjurați ‎de semnele momentelor critice.
‎În termeni simpli, ‎limita planetară a climei
‎este o încălzire de 1,5 grade Celsius
‎și ne oferă toate aceste dovezi
‎că ne asumăm un risc enorm, ‎dacă ne permitem
‎să depășim valoarea de 1,5.
‎Acum suntem la 1,1 ‎și ne îndreptăm rapid spre 1,5.
‎Singura noastră șansă ‎de a ne menține în limita climei
‎este să avem o economie fără combustibili ‎fosili în următorii 30 de ani.
‎Deși ținta pentru temperatura globală ‎a acaparat titlurile ziarelor,
‎Johan știa că acest lucru reprezintă ‎un aspect al imaginii de ansamblu
‎pentru că planeta noastră ‎nu se bazează doar pe clima sa.
‎Au fost prezentate ‎mai multe cercetări și dovezi
‎pentru a concluziona ‎că avem patru limite ale biosferei.
‎Limite pentru planeta locuibilă.
‎Acestea includ configurația terenului.
‎Care e compoziția biomurilor pe Pământ?
‎Cele trei păduri tropicale,
‎pădurea temperată,
‎pădurea boreală,
‎pășunile,
‎mlaștinile.
‎A doua e biodiversitatea.
‎Așadar, toate speciile ‎din apă și de pe uscat.
‎Și a treia, sistemul circulator, ‎ciclul hidrologic,
‎APĂ DULCE
‎și, ultimul, aportul de nutrienți…
‎NUTRIENȚI
‎…esențiali pentru funcționarea ‎biosferei vii,
‎ciclurile de azot și fosfor.
‎Prima dintre limitele biosferei, ‎compoziția habitatelor Pământului
‎se referă la cum transformăm acum ‎acele habitate naturale.
‎Ne apropiem cu rapiditate ‎de un moment critic major
‎în una dintre cele mai mari regiuni ‎sălbatice ale planetei.
‎Amazonul.
‎Carlos Nobre studiază de decenii
‎importanța pădurii tropicale ‎pentru stabilitatea planetei.
‎El a fost primul care a dat alarma.
‎INSTITUTUL DE STUDII AVANSATE ‎UNIV. DIN SÃO PAULO
‎În anii 1971, 1972, Amazonul era neatins.
‎Am văzut pădurea
‎și râurile.
‎Înotam în Rio Negro alături de piranha
‎și n-am pățit niciodată nimic.
‎De atunci, mari întinderi ‎din Amazon au fost defrișate
‎pentru animale și cultivarea de soia.
‎Carlos a descoperit ‎că aceste lucruri ne fac
‎să declanșăm schimbări ireversibile ‎asupra zonelor rămase.
‎În 1998, am demarat ‎cel mai mare experiment științific
‎efectuat într-o pădure tropicală.
‎S-au construit multe turnuri în pădure
‎pentru a studia cum își creează climatul.
‎Datele arată că zone extinse ‎ale pădurii încep să dispară.
‎În Amazon, sezonul uscat durează ‎maxim trei luni.
‎Dar, odată cu încălzirea globală
‎și degradarea pădurii ‎cauzată de activitățile umane,
‎mai ales a vitelor și cultivării de soia,
‎sezonul uscat a crescut cu șase zile
‎în fiecare deceniu începând cu anii '80.
‎Fiindcă pădurea se reduce ‎și se fragmentează,
‎capacitatea sa de a recicla apa
‎și de a genera ploaie ‎în sezonul uscat a scăzut.
‎Dacă sezonul uscat durează ‎peste patru luni,
‎copacii din junglă se vor usca ‎și vor fi înlocuiți de savană,
‎printr-un proces numit „savanizare”.
‎Există semne că unele zone ‎din Amazon se transformă deja.
‎Dacă defrișările cresc peste 20-25%,
‎odată cu creșterea încălzirii globale,
‎este foarte probabil să trecem ‎printr-un proces ireversibil de savanizare
‎care ar putea afecta între 50% și 60% ‎din întreaga pădure amazoniană.
‎Deja am pierdut aproape 20% ‎din pădurea amazoniană.
‎Am putea fi pe cale să transformăm ‎Amazonul din prieten în dușman.
‎Pe măsură ce jungla devine savană, ‎mulți copaci se usucă,
‎iar carbonul este eliberat în atmosferă.
‎Carlos a calculat ‎că Amazonul ar putea elibera
‎200 de miliarde de tone ‎în următorii 30 de ani.
‎Acesta este echivalentul ‎tuturor emisiilor de carbon
‎din ultimii cinci ani.
‎Suntem foarte aproape de momentul critic.
‎Ne preocupă lupta cu criza climatică?
‎Ne preocupă păstrarea carbonului în pădure
‎sau nu ne pasă?
‎În acest moment, ‎există motive serioase de îngrijorare.
‎Încă extindem terenurile agricole ‎în ecosistemele naturale.
‎Încă defrișăm pădurea tropicală ‎într-un ritm care periclitează sistemul.
‎Și nu doar pădurile tropicale.
‎Fiecare specie de copaci e neprețuită ‎pentru menținerea stabilității planetare.
‎E atât de importantă, încât o pierdere ‎de 25% a suprafețelor împădurite
‎ar declanșa momente critice catastrofale.
‎Dar noi am defrișat deja aproape 40%.
‎Suntem în zona de pericol ‎pentru această limită.
‎Încă o consecință majoră a defrișării ‎reprezintă pierderea biodiversității‎,
‎a naturii.
‎Biodiversitatea este ‎a doua limită a biosferei
‎pentru că stă la baza capacității noastre ‎de a exista pe planetă.
‎Dar nu o tratăm corespunzător.
‎Natura se degradează ‎într-un ritm și la o scară…
‎PLATFORMĂ PENTRU BIODIVERSITATE ‎ȘI ECOSISTEM
‎…fără precedent în istorie.
‎Anne Larigauderie este o ecologistă
‎panicată de creșterea alarmantă ‎a dovezilor.
‎Peste tot în lume,
‎natura este în declin.
‎Un milion de specii de plante și animale
‎dintr-un total estimativ
‎de opt milioane sunt ‎pe cale de dispariție.
‎Dacă continuăm această tendință negativă,
‎ne-am putea îndrepta ‎spre o a șasea extincție în masă.
‎În doar 50 de ani,
‎omenirea a eradicat 68% ‎din populația de animale sălbatice.
‎Este clar că ne aflăm în mijlocul ‎unei crize a biodiversității.
‎Pierderea acestei structuri vii,
‎acestei biodiversități ne amenință ‎propria existență pe Pământ.
‎Cu actuala tendință negativă ‎în biodiversitate,
‎nu vom mai putea fi capabili ‎să hrănim planeta.
‎Pentru asta, avem nevoie ‎ca natura să funcționeze corespunzător.
‎Pentru Johan, a fost o poveste cunoscută
‎care l-a afectat profund.
‎Am deschis ziarul și am aflat ‎că cercetătorii din UK au venit în Suedia
‎ca să fure reginele ‎bondarilor cu păr scurt.
‎Am citit că s-au furișat noaptea
‎și practic au furat sute ‎de regine ale bondarilor
‎ca să le ducă în Marea Britanie
‎și să salveze ceea ce distruseseră.
‎În toată Europa, bondarii cu păr scurt
‎sunt polenizatori esențiali ‎pentru culturi,
‎dar, în anii '90 au fost declarați ‎dispăruți în Marea Britanie.
‎În acest caz, avem o țară ‎obligată să meargă în altă țară
‎și să fure câțiva polenizatori
‎ca să aibă un ecosistem funcțional.
‎Pentru mine personal,
‎a fost un moment de conștientizare
‎că e o problemă gravă.
‎Peste 70% din culturile lumii
‎se bazează oarecum ‎pe polenizarea insectelor.
‎Dar extinderea concentrată ‎a monoculturilor duce
‎la o scădere drastică a insectelor.
‎Ironia constă în faptul ‎că producția globală de alimente‎,
‎în esență
‎elimină lucrul pe care se bazează ‎producția de hrană.
‎Nu era doar dovada unui lucru fundamental
‎din cercetările biodiversității,
‎că biodiversitatea nu trebuie protejată ‎doar datorită frumuseții sale
‎sau dintr-o responsabilitate ‎a unei specii,
‎omul, față de alte specii, flora și fauna.
‎Nu, e instrumentarul ‎pentru funcționarea societăților noastre.
‎E o piesă fundamentală din întreg
‎pentru a face producția de hrană, ‎aerul curat, apa curată,
‎izolarea carbonului, ‎reciclarea nutrienților să funcționeze.
‎Cercetătorii au încercat ‎să calculeze beneficiile
‎oferite de insecte prin simplul fapt
‎că își văd de treburile lor în colonii,
‎fiecare oferind un serviciu ‎oarecum diferit,
‎dar valoarea lor e incalculabilă, ‎până când, deodată…
‎nu mai există.
‎O planetă fără insecte ‎nu poate fi una funcțională.
‎Desigur, declinul nu se rezumă ‎doar la insecte.
‎Fauna a fost dată la o parte ‎odată cu dezvoltarea agriculturii
‎pe majoritatea terenului locuibil ‎al planetei.
‎Astăzi, dintre toate speciile de păsări,
‎doar 30% sunt sălbatice.
‎Și dintre toate mamiferele,
‎speciile sălbatice constituie, ‎în greutate, doar 4%.
‎Așadar, unde e limita ‎pentru biodiversitate?
‎Cât din lumea naturală
‎ne mai permitem să pierdem, ‎înainte ca societățile să se prăbușească?
‎Există multe momente critice
‎în lumea naturală
‎și este dificil de transpus concret
‎limita planetară ‎când vine vorba de biodiversitate
‎pentru că viața este foarte complicată.
‎O singură limită pentru pierderea naturii ‎poate fi greu de identificat
‎din cauza complexității naturii,
‎dar un lucru e cert.
‎Deja am depășit limita.
‎Suntem în scenariul roșu.
‎Ne aflăm într-un punct atât de periculos
‎cu privire la pierderea speciilor ‎și distrugerea ecosistemelor planetei,
‎încât trebuie să stopăm ‎pierderea biodiversității
‎cât mai curând posibil.
‎Acum e momentul să ne stabilim un obiectiv
‎pentru 2021, 2022.
‎Mă refer la începutul acestui deceniu.
‎Trebuie să țintim ‎spre o pierdere zero a naturii.
‎Maxima de încălzire permisă ‎de 1,5 grade Celsius este echivalentul
‎a zero pierderi de natură de acum.
‎A treia limită a biosferei se referă ‎la sistemul circulator al planetei,
‎fiindcă apa dulce este ‎încă un lucru fundamental
‎de care depinde societatea.
‎Știați că avem nevoie de aproximativ
‎3.000 de litri de apă dulce
‎per persoană, în fiecare zi, ‎ca să rămânem în viață?
‎Veți spune: „Dumnezeule, 3.000 de litri? ‎Trei tone de apă? Cum e posibil?”
‎Da, avem nevoie doar de 50 de litri ‎pentru igienă și hidratare.
‎Noi, în lumea bogată, ‎folosim încă circa o sută
‎pentru spălare, nevoi gospodărești,
‎iar industria are nevoie de încă 150, ‎așadar, 300 de litri.
‎Dar restul de circa 2.500 e pentru hrană.
‎E cantitatea de apă dulce necesară ‎pentru a produce hrana din farfurie,
‎pe care o consumăm.
‎Apa dulce are o semnificație aparte ‎pentru Johan.
‎A fost tema lucrării sale de doctorat
‎și a multor ani de cercetare, ‎în regiunile semi-aride din Africa.
‎Am stat din zori și până seara,
‎plimbându-mă de colo-colo, ‎transpirând întruna, colectând date,
‎adunând informații despre sol,
‎luând mostre de sol, făcând măsurători.
‎Măsurând viteza vântului ‎și frecvența ploilor.
‎Am măsurat zone întregi cu frunze. ‎Nu vă puteți imagina
‎cât de atent trebuie să fie un cercetător ‎când măsoară în milimetri pătrați
‎dimensiunile tuturor frunzelor ‎unei plante.
‎Au fost detaliile pentru găsirea ‎unui răspuns important.
‎De câtă apă avem nevoie ‎ca să hrănim lumea?
‎Răspunsul meu empiric ‎din lucrarea de master
‎a fost că pare să fie destulă apă.
‎Dar mai există o perspectivă.
‎Există un prag global ‎al folosirii apei dulci‎,
‎dincolo de care sistemul se prăbușește?
‎Am scanat toate bazinele fluviale din lume
‎și, apoi, am definit cantitatea minimă
‎de apă curgătoare pe care oricare bazin
‎trebuie s-o aibă ‎ca să mențină umiditatea din sistem,
‎ca să avem ecosisteme înfloritoare,
‎o bună aprovizionare cu apă, ‎bazine fluviale funcționale.
‎Volumul de apă extras ‎în prezent din fiecare râu
‎ne arată de ce multe dintre ele sunt ‎în pericolul de a seca.
‎Conform evaluărilor actuale, ‎la nivel global, încă ne aflăm
‎în zona de siguranță în acest aspect,
‎dar ne îndreptăm rapid ‎spre cea de pericol.
‎Ultima limită a biosferei
‎înglobează fluxul de nutrienți, ‎azotul și fosforul.
‎Sunt componente esențiale ‎pentru toate vietățile,
‎ingredientele-cheie din fertilizatori.
‎Johan a fost martorul impactului ‎creșterii utilizării lor.
‎În copilărie, și-a petrecut verile ‎pe o insulă din Marea Baltică.
‎Ne plăcea să pescuim.
‎Cel mai adesea, pescuiam aici ‎cu prietenul meu Anders
‎și cu frățiorul meu, Nicklaus. Și…
‎De obicei, noi trei ajungeam
‎să le spunem părinților noștri:
‎„Vreți pește la cină?”
‎Apoi, ne întorceam acasă cu o captură.
‎O aventură era să ieșim în larg,
‎cam o milă nautică sau două, ‎în Marea Baltică,
‎și acolo puteam pescui cod cu mâna.
‎La acea vreme, eram cel mai bun ‎la curățatul peștelui,
‎așa că, după o oră, ‎trebuia să las pescuitul
‎pentru că prinsesem atâta cod, ‎încât puteam să-l ducem
‎doar dacă tăiam peștele pe loc.
‎Și ne năpădeau pescărușii
‎pentru că erau prea multe
‎intestine și bucăți de pește ‎pe care le tăiam
‎ca să încapă în barcă.
‎Asta mă încânta foarte tare ‎când eram copil.
‎Câteva decenii mai târziu, ‎astăzi, este o situație complet diferită
‎și nu vezi pe nimeni ieșind în larg
‎ca să prindă cod
‎pentru că e practic gol.
‎Arată exact la fel, apropo, ‎așa cum arăta și în anii '70 și '80,
‎când privești de sus,
‎dar, când privești de dedesubt, ‎situația e total diferită.
‎Când Johan era copil, ‎Marea Baltică era un mediu sănătos‎,
‎dominată de pești prădători ‎precum codul.
‎Deși pescuitul excesiv a eliminat ‎mulți pești,
‎fertilizatorii care au spălat ‎câmpurile din jur
‎au împins Marea Baltică spre dezastru.
‎Acum e cea mai poluată mare din lume.
‎Când sunt mai multe exemple ‎ale Mării Baltice pe toată planeta,
‎există motive de îngrijorare profundă,
‎fiindcă este un semnal
‎că întreaga planetă
‎își pierde treptat rezistența ‎și devine tot mai vlăguită.
‎Elena Bennett este expertă ‎în impactul fertilizatorilor.
‎Luăm azotul din aer ‎și-l transformăm chimic
‎într-o formă ‎care poate fi folosită de plante,
‎sau, în cazul fosforului, ‎îl scoatem din pământ.
‎Îl minăm.
‎Am dezvoltat aceste căi chimice ‎sau metode de a mina fosforul,
‎care au fost foarte eficiente
‎și a dublat, triplat
‎sau chiar împătrit
‎producția de hrană din toată lumea.
‎A fost de neprețuit ‎pentru hrănirea populației‎,
‎dar am căpătat obiceiul ‎să aplicăm mult mai mult fertilizator
‎decât culturile pot folosi.
‎Nutrienții nefolosiți ajung în râuri,
‎fertilizându-le peste măsură,
‎într-un proces numit „eutrofizare”.
‎Vedem proliferări ale algelor.
‎Arată ca o spumă verde-albăstruie ‎la suprafața lacului.
‎Adesea, are un miros îngrozitor,
‎fiindcă mirosim algele în putrefacție.
‎Pe măsură ce se descompun, consumă oxigen.
‎Oxigenul redus schimbă compoziția chimică
‎a sedimentelor de pe fundul lacului, ‎făcându-l să elibereze mai mult fosfor.
‎De îndată ce apare problema eutrofizării, ‎lacul spune:
‎„Bun, o să înrăutățesc situația”
‎și creează un ciclu pozitiv de reacție,
‎prin care creează tot mai mult fosfor
‎în lac și, practic, ‎îl menține în acea stare.
‎Avem aceeași problemă
‎a eutrofizării în oceane,
‎unde apar așa-numitele „zone moarte”
‎din cauza acelor nutrienți
‎și acum vedem acele zone moarte
‎în câteva sute de locuri din lume.
‎Eutrofizarea din oceane ‎ar fi fost un factor important
‎pentru unul din cele cinci evenimente ‎de extincție în masă.
‎În zilele noastre,
‎unele zone moarte s-au extins‎,
‎acoperind zeci de mii ‎de kilometri pătrați.
‎Utilizarea în exces ‎a fosforului și azotului
‎reprezintă un impact puțin cunoscut, ‎dar crucial asupra biosferei.
‎Deja suntem cu mult în zona de pericol.
‎Am trecut peste limita nutrienților.
‎Nu ne gândim foarte des la asta.
‎Cred că trebuie să luăm această limită ‎mult mai în serios decât în prezent.
‎Nutrienții, apa, pădurile,
‎biodiversitatea și clima.
‎Cinci componente majore ale planetei
‎care reglează stabilitatea
‎și ne susțin supraviețuirea.
‎Dar Johan și colegii săi știau ‎că nu era întreaga imagine de ansamblu.
‎Încă nu luaseră în considerare ‎puțin știuta dramă
‎care avea loc în oceane.
‎Impactul său asupra stabilității planetei ‎le-ar putea depăși pe celelalte.
‎Eliberând CO2 în atmosferă,
‎circa o treime din acele emisii ‎au ajuns în ocean.
‎Terry Hughes a colaborat îndeaproape
‎cu Johan timp de mulți ani.
‎Asta a modificat chimia oceanului.
‎I-a modificat pH-ul
‎și l-a făcut mai puțin alcalin ‎sau mai acid.
‎De aici și numele ‎de „acidificare oceanică”.
‎Când dioxidul de carbon se dizolvă în apă,
‎creează acid carbonic.
‎Apele reci sunt mai vulnerabile.
‎În ultimele decenii,
‎oceanul planetar a devenit ‎cu 26% mai acid
‎și, cât timp concentrațiile de CO2
‎din atmosferă rămân ridicate,
‎oceanul va continua să devină acid.
‎Acidul reacționează ‎cu ionii de carbon din apă,
‎reducându-le concentrația.
‎Acesta afectează un lung șir de organisme,
‎mai ales cele care au nevoie
‎de carbonat ‎pentru dezvoltarea scheletului.
‎Ființe precum moluște, stridii, midii.
‎Acidificarea oceanului are ‎o istorie sinistră.
‎Schimbările globale în acidificare,
‎pH-ul oceanului pot cauza ‎extincții în masă.
‎Am văzut asta în mod repetat ‎în datele geologice.
‎În timp ce manipulăm
‎clima planetei, ne jucăm cu focul
‎în ceea ce privește ‎consecințele neprevăzute
‎ale depășirii acestor limite planetare
‎într-un teritoriu necunoscut.
‎Încă ne aflăm în zona de siguranță ‎privind acidificarea oceanului,
‎dar ne îndreptăm spre zona de pericol
‎și spre o potențială extincție ‎în masă catastrofală.
‎Deși planeta este foarte complexă,
‎Johan și colegii săi au descoperit ‎că sunt doar nouă sisteme
‎care ne mențin planeta stabilă.
‎Dar încă nu au identificat
‎limita pentru două dintre ele.
‎Prima este o varietate de poluanți ‎creați de om.
‎Le numim „entități noi” și cuprind totul
‎de la deșeuri nucleare ‎la poluanți organici durabili,
‎la încărcarea de metale grele,
‎la microplastice.
‎Oamenii au creat 100.000 de materiale noi‎,
‎iar oricare ar putea interacționa ‎cu mediul în moduri catastrofale.
‎Deocamdată, limita nu e cuantificată.
‎Încă nu știm ce se întâmplă pe termen lung
‎sau impactul cumulat ‎al acestor substanțe poluante,
‎dar majoritatea au potențialul ‎de a crea distrugeri la nivel planetar,
‎dacă nu sunt controlate cumva.
‎Există un poluant ‎care deja are un impact global,
‎încât are propria sa limită.
‎Aerosolii sunt particule din atmosferă.
‎Sunt numite particule ‎de poluare a aerului.
‎AEROSOLI
‎75% din poluarea cu aerosoli provine ‎din arderea combustibililor fosili.
‎Le vedem ca pe un cer încețoșat,
‎fiindcă interceptează lumina ‎și o împrăștie ca niște oglinzi,
‎provocând ceea ce se numește ‎„atenuare globală”.
‎Veerabhadran și-a petrecut viața
‎studiind aerul din jurul ‎și de deasupra noastră.
‎Aerosolii afectează clima ‎și în alte moduri.
‎Din cauza faptului că împiedicăm ‎lumina soarelui, sursa de energie
‎care reglează temperatura planetei, ‎acești aerosoli au provocat o răcire.
‎Când auziți cercetători ai climei, ‎ca mine spunând că aerosolii
‎răcesc planeta și maschează încălzirea, ‎credeți că e un lucru bun.
‎Dar, din păcate, nu este.
‎Din cauza mascării,
‎încă nu vedem bestia efectului de seră ‎în toată măreția sa.
‎Efectul de răcire al aerosolilor maschează
‎circa 40% din efectul încălzirii globale
‎și vine cu un preț mare.
‎Poluarea aerului ucide ‎peste șapte milioane de oameni pe an
‎și reduce, în medie, ‎trei ani din speranța de viață
‎a fiecăruia dintre noi.
‎Încă nu s-a stabilit științific ‎care e limita pentru poluarea aerului.
‎Pe baza celor șapte și jumătate ‎de milioane de decese
‎provocate de aceste particule, aș spune
‎că deja am depășit limita ‎în ceea ce privește aerosolii.
‎Ultima limită, cea de-a noua ‎este stratul de ozon.
‎El reprezintă unica diferență, ‎fiind singura limită
‎în care ne îndreptăm într-o direcție bună.
‎Ozonul interceptează radiații
‎ultraviolete dăunătoare ‎care ne afectează direct
‎ADN-ul și provoacă boli mortale ‎precum cancerul de piele.
‎Tocmai de aceea, ‎când gaura în ozon din Antarctica
‎a fost descoperită în anii '80,
‎s-a iscat panică la nivel global.
‎Descoperirea găurii în ozon
‎cauzată de poluanți chimici ‎eliberați în atmosferă
‎au convins națiunile ‎să interzică aceste substanțe.
‎A fost fantastic ‎să vedem avertismentele cercetătorilor
‎transpuse în acțiuni politice.
‎Acesta este primul și singurul exemplu
‎că putem gestiona întreaga planetă.
‎Ne putem întoarce ‎într-un spațiu de operare sigur
‎pentru o limită planetară în care intrasem
‎într-o zonă de mare risc
‎și am revenit ‎într-un spațiu sigur de operare.
‎A fost, într-adevăr, ‎fantastic să vedem asta.
‎Cercetătorii au tras un semnal de alarmă ‎și lumea a acționat.
‎Datorită lui Johan și a colegilor săi,
‎acum știm că planeta are nouă limite
‎și riscurile la care ne supunem.
‎Împreună cu stratul de ozon, ‎suntem, măcar pentru moment,
‎într-o zonă de siguranță privind ‎acidificarea oceanelor și apa dulce.
‎Încă nu știm cât de aproape suntem ‎de zona de pericol
‎pentru poluarea aerului ‎și ceilalți poluanți, entitățile noi.
‎Dar cel mai îngrijorător fapt e ‎că am depășit
‎cel puțin patru din cele nouă limite.
‎Clima, pierderea pădurii, ‎nutrienții și biodiversitatea.
‎Acum depășim momente critice ireversibile
‎și suntem periculos de aproape ‎de a duce planeta într-o stare
‎în care nu mai poate susține civilizația.
‎Ceea ce vedem în lume astăzi ‎susține cadrul limitelor planetare.
‎Putem vedea dovezi clare
‎că, din cauza climatului,
‎din cauza zonei de pericol
‎privind biodiversitatea,
‎începem să vedem secete, ‎impactul asupra pădurii tropicale,
‎incendiile de pădure ‎din Australia și Amazon,
‎topirea accelerată a ghețarilor, ‎prăbușirea sistemelor recifelor.
‎Pentru cercetătorii care sunt martori ‎la aceste schimbări,
‎pierderile sunt mai mult ‎decât niște cifre.
‎Terry Hughes și-a petrecut viața ‎studiind recifele de corali.
‎Un coral decolorat e foarte bolnav.
‎Coralii se decolorează ‎când apa din jur se încălzește,
‎iar asta se întâmplă ‎cu frecvență și intensitate crescute,
‎ca urmare a încălzirii globale.
‎În cazul extremelor termale ‎pe care le-am văzut
‎în timpul decolorărilor în masă ‎din ultimele decenii,
‎pot muri foarte repede.
‎Se fierb.
‎Efectul unui eveniment de decolorare ‎e de zece ori mai extrem
‎decât un ciclon tropical ‎de categoria a cincea.
‎Așadar, au depășit parametrii ‎în ceea ce privește amploarea impactului
‎și a frecvenței la care se întâmplă.
‎Terry studiază Marea Barieră de Corali,
‎cel mai mare sistem din lume.
‎Evenimentele de decolorare ‎erau localizate și rare,
‎dar, în ultimele două decenii,
‎valurile de căldură marină ‎au cauzat decolorări extinse.
‎Trei dintre cinci cazuri de decolorare ‎au avut loc în ultimii cinci ani.
‎Suntem îngrijorați pentru scăderea ‎intervalului dintre aceste evenimente.
‎Deja am văzut evenimente consecutive
‎pentru prima oară la Marea Barieră ‎de Corali în două veri, 2016 și 2017.
‎Aceste intervale sunt foarte importante ‎pentru însănătoșirea coralilor.
‎Jumătate dintre recife deja au murit.
‎Munca lui Terry presupune efectuarea ‎de inspecții aeriene,
‎pentru a înregistra amploarea ‎fiecărui eveniment.
‎Când facem inspecțiile aeriene,
‎zburăm cât de încet posibil,
‎cât de jos posibil, ca să vedem ‎coralii individuali, ca să evaluăm
‎câți s-au decolorat în alb și câți nu.
‎Toți s-au decolorat.‎
‎Da, e de rău.
‎Puteți vedea un recif decolorat ‎de la kilometri depărtare,
‎pentru că practic strălucește. ‎Coralul e foarte alb.
‎E o creastă foarte întinsă ‎și aproape tot e decolorat.
‎Inspecțiile au fost efectuate ‎de cinci ori,
‎eu am efectuat trei.
‎Ultimele trei au avut loc ‎în 2016, 2017 și 2020.
‎Speram să nu fi fost nevoie ‎să fac munca asta,
‎m-a răscolit foarte tare.
‎Îmi cer scuze.
‎Ne îndreptăm spre un viitor
‎în care Marea Barieră de Corali
‎va fi un cimitir.
‎Modelatorii climatici ne-o spun ‎nouă, biologilor,
‎că emisiile normale de carbon vor rezulta ‎în evenimente consecutive de decolorare
‎în fiecare vară, ‎până la sfârșitul secolului.
‎Am trecut de momentul critic ‎la decolorarea coralilor.
‎Cercetătorii și ecologiștii ca mine
‎vorbesc de zeci de ani ‎despre încălzirea globală
‎și a fost frustrant să nu fim ascultați.
‎Mă enervez.
‎Nu devin deprimat. Devin enervat.
‎Există un motiv real de frustrare,
‎fiindcă știința o spune clar
‎și o comunică de 30 de ani, dar, totuși,
‎nu mergem în direcția bună.
‎Vreau să vă alarmați.
‎Vreau să simțiți frica ‎pe care o simt zilnic
‎și, apoi, să acționați.
‎Vreau să acționați cum o faceți ‎într-un moment de criză.
‎Vreau să acționați ‎ca și cum casa ar fi în flăcări,
‎fiindcă așa e.
‎Incendiile din Australia au durat luni, ‎distrugând mare parte din coasta de est…
‎În 2020, Australia a îndurat ‎o vară infernală.
‎Acum singura noastră ieșire e
‎un drum nesigur ‎plin de copaci căzuți și flăcări.
‎Din cauza temperaturilor record ‎și a lunilor de secetă severă,
‎au fost pârjoliți ‎50 de milioane de acri de teren.
‎Lumea se teme că va deveni noul normal.
‎Dar știința spune că nu va fi noul normal.
‎Daniella Teixeira studiază ‎papagalii cacadu negru lucios‎,
‎o specie vulnerabilă din Australia.
‎Acești papagali te lasă ‎să te apropii de ei.
‎Țin minte cine ești ‎și, în locurile vizitate regulat,
‎cred că ajung să știe cine ești,
‎așa că te poți așeza sub copacul
‎unde se hrănesc ‎și să-i cunoști individual.
‎Când a dispărut pericolul,
‎Daniella s-a întors ‎la o locație de-a sa de studiu
‎de pe Insula Cangurului ‎din sudul Australiei.
‎Suntem în februarie, ‎acum și-ar fi făcut cuibul.
‎Nu există niciun semn de ființe sălbatice.
‎Nu a mai rămas nimic.
‎Arată ca…
‎un masacru.
‎Parcă nu mă uit la locul ‎pe care îl cunosc.
‎Simt că nu poate fi același loc,
‎fiindcă e extrem de diferit.
‎Da, în ultimii patru ani am lucrat
‎fix în acest loc, așa că este…
‎Da, îmi este foarte greu. ‎Acest loc a fost…
‎Aici era mare agitație seara.
‎Deja am fi avut pui acum.
‎E foarte dureros.
‎Dumnezeule!
‎Știu cuibul acesta
‎foarte bine.
‎E îngrozitor să-l văd așa.
‎Și nu a mai rămas…
‎decât o centură de fier arsă pe jos.
‎Centura de fier era pusă
‎cuiburilor din copaci ca să fie protejate.
‎Ca să împiedice oposumii
‎să se hrănească cu pui.
‎Să văd centurile de fier în jurul meu,
‎căzute pe jos…
‎N-a fost destul ca să-i salveze.
‎E o catastrofă ecologică. Nu există dubii.
‎Incendiile din 2020 au fost ‎cele mai devastatoare‎
‎din istoria Australiei.
‎Cercetătorii au avertizat ‎cu privire la ele
‎de multă vreme…
‎UNIVERSITATEA DIN QUEENSLAND
‎…și ne așteptam să se întâmple,
‎dar nu cred că s-a așteptat cineva ‎să aibă loc atât de curând
‎și la acest nivel.
‎Cercetătorii estimează
‎că incendiile au ucis ‎sau strămutat trei miliarde de animale.
‎1,43 milioane de mamifere,
‎2,46 miliarde de reptile,
‎180 de milioane de păsări
‎și 51 de milioane de broaște.
‎Aceste cifre sunt enorme,
‎sunt semnificative.
‎Nu știu cum să le înțeleg.
‎N-ar trebui să avem de-a face ‎cu asta ca ecologiști.
‎Cred că e o avertizare.
‎Aceste incendii ne-au arătat ‎că se întâmplă acum,
‎că ne afectează azi
‎și că vor avea consecințe pe termen lung.
‎Unde să se ducă?
‎Incendiile și decolorările coralilor sunt ‎cauzate de depășirea limitei climatice.
‎Dar distrugerea naturii se află în spatele ‎a ceea ce a fost de departe
‎cel mai extins impact ‎al destabilizării planetei.
‎Pandemia de COVID-19.
‎A afectat atât viața voastră, ‎cât și pe a mea.
‎COVID-19 a avut un impact planetar
‎și nu am fost pregătiți pentru el.
‎A copleșit sistemul de sănătate
‎și a îngenuncheat economia globală.
‎BUN VENIT PE STRADA CARNABY
‎Un șoc pentru lume,
‎dar Organizația Mondială a Sănătății ‎ne prevenise că va urma.
‎Era o chestiune de timp.
‎ORGANIZAȚIA MONDIALĂ A SĂNĂTĂȚII
‎Distrugeam natura. ‎Ne distrugeam ecosistemele.
‎Am avut practici agricole foarte agresive.
‎Am avut practici ‎de defrișare foarte agresive.
‎Dacă adăugăm faptul ‎că trăim în orașe foarte poluate,
‎cu o densitate mare a populației,
‎cred că toate aceste elemente ‎au contribuit la crearea
‎scenariului perfect ‎pentru răspândirea oricărui nou virus.
‎Bolile zoonotice apar ‎și se răspândesc la populația umană
‎când rezistența naturii e slăbită.
‎Pandemiile nu apar ‎când natura e sănătoasă.
‎Din perspectiva transmiterii bolilor,
‎se întâmplă cu anumite specii, ‎în anumite circumstanțe
‎și când le invadăm mediul ‎într-un mod agresiv.
‎Avem sănătatea umană, ‎cea a animalelor și cea a mediului,
‎cele trei sunt strâns legate.
‎Expunerea la natură e benefică,
‎cu condiția să n-o distrugem,
‎să nu distrugem ecosistemele
‎în care trăiesc alte specii.
‎COVID-19 ne-a făcut să înțelegem ceva
‎pentru prima oară.
‎„Dumnezeule, ceva ce afectează ‎o altă regiune a planetei
‎poate destabiliza economia globală
‎și-mi poate schimba viața într-o clipă!”
‎Apariția COVID-19 a fost
‎un avertisment clar ‎că nu merg toate bine pe planetă,
‎dar ne-a dat și oportunitatea
‎de a reclădi într-o direcție nouă.
‎Acum că Johan și colegii lui ‎ne-au aprins farurile,
‎putem vedea limitele clar.
‎Puteam vedea drumul înapoi ‎spre spațiul de siguranță,
‎spre un viitor optimist.
‎E un lucru realizabil.
‎Nu se mai pune problema ‎unei creșteri economice într-o zonă
‎și o reducere a impactului asupra mediului ‎în altă zonă.
‎Nu, acum trebuie să încadrăm ‎tot modelul de dezvoltare
‎în jurul sustenabilității
‎și să lăsăm planeta să ne ghideze ‎în tot ce facem.
‎O prioritate imediată este ‎să reducem emisiile de carbon la zero
‎și să stabilizăm temperatura globală ‎cât mai repede.
‎Avem încă fereastra deschisă,
‎să evităm să trecem de două grade.
‎Încă putem s-o ținem și la 1,5.
‎Dar acea fereastră e…
‎abia deschisă.
‎Încă de la începutul ‎Revoluției Industriale,
‎am emis 2.400 de miliarde de tone ‎de dioxid de carbon.
‎Ca să rămânem sub 1,5 grade,
‎trebuie să emitem ‎mai puțin de 300 de miliarde de tone.
‎Dacă continuăm să emitem ‎40 de miliarde de tone pe an,
‎bugetul nostru se va termina în șapte ani.
‎Desigur, nu putem opri
‎toate utilitățile din lume peste noapte,
‎așa că singura cale de a face asta e
‎să îndoim curba de emisii acum, ‎fiindcă asta ne arată datele științifice.
‎Ultima noastră șansă ‎de a îndoi curba globală e acum.
‎Care e cea mai rapidă rată ‎de a reduce emisiile?
‎Nu există niciun studiu care să ne arate ‎că putem realiza mai mult de 6,7% pe an,
‎fiindcă 6,7% pe an ar înseamna reducerea ‎la jumătate într-un deceniu.
‎Reducerea emisiilor la jumătate
‎înseamnă o schimbare exponențială.
‎Oricine poate adopta acest ritm.
‎Noi putem face asta ca indivizi.
‎Putem spune: ‎„De acum încolo, eu și familia mea
‎vom încerca să le reducem ‎la jumătate pe deceniu”
‎și asta ar însemna că ați scăpa ‎de combustibili fosili
‎într-o generație, în 30 de ani.
‎O companie o poate face, o țară ‎sau lumea întreagă
‎poate sau trebuie s-o facă.
‎Desigur, eliminând combustibilii fosili
‎ne vom începe călătoria ‎spre zona de siguranță
‎a limitei climei‎,
‎va reduce substanțial poluarea aerului‎,
‎va încetini acidificarea oceanului
‎și va reduce presiunea ‎asupra biodiversității.
‎Dar emisii zero nu e suficient.
‎Trebuie să scoatem și carbonul
‎care deja supraîncălzește planeta
‎și există o metodă ‎foarte eficientă pentru asta.
‎Plantarea mai multor copaci.
‎Un efort global ‎de a planta miliarde de copaci
‎ar putea fi o soluție rentabilă
‎și realizabilă
‎pentru criza climatică.
‎Plantarea copacilor e esențială
‎pentru compensarea carbonului ‎emis în continuare,
‎pe când încercăm să ajungem la emisii zero
‎cât de repede putem.
‎Desigur, captarea carbonului este
‎doar unul dintre beneficiile ‎oferite de copaci.
‎Cheikh Mbow colaborează ‎cu Johan de mulți ani.
‎El e un susținător al copacilor.
‎Copacii împiedică eroziunea solului.
‎Fără copaci, am avea mai puțină ploaie.
‎Dacă plantăm copaci pe câmpuri,
‎vor crește fertilitatea câmpurilor ‎și va crește producția.
‎Vrem să readucem copacii
‎în centrul dezvoltării sustenabile.
‎Noi ne asigurăm că, ‎oriunde crește un copac, noi îl plantăm.
‎Plantarea copacilor ‎și refacerea lumii naturale
‎va avea beneficii imense ‎asupra biodiversității planetei,
‎dar va ajuta și stabilizarea climei,
‎apa potabilă și va avea beneficii enorme
‎pentru producția de hrană ‎și celelalte servicii
‎oferite gratis de natură.
‎Imaginați-vă că, pentru prima oară ‎de la începuturile omenirii,
‎ne-am putea trezi într-o dimineață
‎și planeta ar putea avea ‎mai multă faună ca înainte.
‎Există o altă transformare ‎incredibil de simplă,
‎dar e esențială ‎pentru păstrarea limitelor planetei.
‎Poate fi adoptată de mine sau dvs.
‎De fapt, de oricine cu libertatea
‎de a alege de hrană consumă.
‎Partea incitantă e ‎că e vorba de o dietă flexitară,
‎cu mai puțină carne roșie, ‎mai multe proteine din plante,
‎mai multe fructe și nuci ‎și mai puțin amidon.
‎Dacă adoptăm acea dietă
‎și presupunem că toți ar mânca sănătos,
‎am putea reveni ‎într-un spațiu de operare sigur,
‎nu doar din prisma climei, ‎ci și a biodiversității,
‎a pământului, a apei, ‎a azotului și fosforului.
‎E foarte interesant că hrana sănătoasă
‎ar putea fi cel mai important mod ‎de a contribui la salvarea planetei.
‎Mai există o transformare vitală.
‎Ne-ar duce înapoi în zona de siguranță
‎pentru toate limitele planetei noastre.
‎Imaginați-vă o lume fără deșeuri,
‎fără nimic de aruncat.
‎Deșeurile noastre sunt create intenționat.
‎Când realizăm produse,
‎rareori creăm și mijloacele ‎de a recupera materiile prime.
‎Dacă transformăm acel sistem linear ‎într-unul circular,
‎proiectând produsele ca materiile prime
‎să fie recuperate,
‎resursele noastre ar putea fi infinite.
‎Tot mai multe dovezi arată ‎că economiile circulare
‎sunt esențiale, dacă vrem să avem șansa
‎de a oferi o viață bună
‎tuturor cetățenilor lumii.
‎Eliminarea deșeurilor ne-ar duce ‎într-o zonă sigură din prisma climei,
‎biodiversității și mai ales ‎a nutrienților,
‎a entităților noi și a poluării aerului.
‎Limitele planetare ne-au trasat ‎un drum clar.
‎Lucruri simple, ‎precum alegerea energiei regenerabile,
‎o hrană sănătoasă, plantarea copacilor, ‎eliminarea deșeurilor.
‎Împreună, acestea ne-ar putea transforma ‎viitorul pe Pământ.
‎Iar magia constă în faptul ‎că aceste transformări
‎ne-ar putea îmbunătăți viețile chiar acum.
‎Chiar dacă nu vă pasă deloc de planetă
‎și nu vă pasă de corectitudine în lume,
‎dar sunteți egoiști ‎și vă axați doar pe voi,
‎pe familia voastră și pe viața voastră,
‎și consider asta o atitudine respectabilă,
‎fiind un om care dă zi de zi ‎piept cu viața,
‎tot veți vrea să reveniți ‎la un spațiu sigur de operare.
‎Toată lumea ar avea beneficii imediate ‎de pe urma aerului curat,
‎ar avea o viață mai sănătoasă ‎și mai lungă.
‎Copiii ar fi mai sănătoși.
‎Revenind la limitele planetare
‎ar însemna că probabil ați trăi
‎în societăți cu piețe ‎și locuri de muncă stabile,
‎ceea ce reduce riscul conflictelor ‎și instabilității din zona în care trăiți.
‎Per ansamblu,
‎vreți să fiți într-un spațiu sigur ‎și nu într-unul de pericol,
‎unde totul se schimbă.
‎Ceea ce facem între 2020 și 2030,
‎conform dovezilor, concluzia mea e
‎că va fi deceniul decisiv ‎pentru viitorul omenirii.
‎Viitorul nu e decis.
‎Este în mâinile noastre.
‎Ce se întâmplă în secolele următoare
‎va fi determinat de cum ne jucăm cărțile ‎în acest deceniu.
‎Trăim niște vremuri remarcabile,
‎dar avem și marea responsabilitate
‎de a acționa decisiv.
‎Nu avem timp de pierdut.
‎Ce am face dacă mâine ni s-ar face public
‎faptul că un asteroid vine spre noi?
‎Sunt sigur că am lăsa totul deoparte
‎și ne-am concentra ‎pe rezolvarea problemei.
‎Oricât ar costa.
‎Știința ne-a arătat clar
‎că această criză planetară
‎necesită aceeași reacție unificată.
‎Aș spune că nu mai avem
‎probleme de mediu în lume.
‎Destabilizarea planetei…
‎Riscul destabilizării planetei este ‎o chestiune de securitate și stabilitate
‎pentru toate societățile lumii.
‎E o problemă a Consiliului de Securitate.
‎Ar trebui să punem limitele planetei
‎chiar în centrul
‎guvernării strategice de top ‎pe care o avem în lume,
‎Consiliul Securității al ONU.
‎Avem un asemenea răspuns global ‎la îndemână mai mult ca niciodată.
‎Acum se întâmplă ceva și mai important,
‎când o specie, noi, oamenii,
‎suntem o forță atât de dominantă,
‎așa cum nu s-a mai văzut de eoni,
‎în ultimele patru miliarde de ani.
‎Mama Natură e sub diagnoză continuă
‎și sub observație continuă.
‎Digitalizarea și hiper-conectivitatea
‎din lumea științei și a observației
‎înseamnă că acum am acoperit ‎toată planeta cu cunoaștere.
‎Dacă acum intrăm
‎într-o epocă geologică nouă, unică,
‎definită nu doar geofizic,
‎dar și prin faptul că avem ‎o nouă conștiință incorporată în planetă?
‎Datorită muncii cercetătorilor ‎precum Johan Rockstrom,
‎acum avem capacitatea de a acționa ‎ca o conștiință, un creier al planetei,
‎gândind și acționând ‎cu un singur scop unificat.
‎Pentru a ne asigura că planeta noastră ‎va rămâne mereu sănătoasă și puternică.
‎Căminul perfect.
‎Subtitrarea: Ramona Coman