Downloaded from YTS.MX
EN ORIGINALDOKUMENTAR FRA NETFLIX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Se for deg at du kjører i et fjellområde,
på en vei som snirkler seg opp fjellet,
med en kjempesterk motor som kjører altfor fort.
Du kjører uten frontlys, og det er klipper du kan kjøre utfor.
Du har lyst til å slå på lysene, og det er dette vitenskapen prøver på:
Å gi oss lysene så vi ser risikoene vi står overfor.
Nyere oppdagelser gjort av forskere som studerer måten planeten fungerer på,
er uten tvil av ytterste viktighet for oss alle.
Innsikten deres er svært urovekkende.
Ikke desto mindre gir de oss også håp,
fordi de viser oss hvordan ting kan fikses.
En av dem som har viet livet
til å studere disse problemene, kommer fra Sverige.
Johan Rockström.
Det han og kollegene hans verden rundt har oppdaget,
er kanskje den viktigste vitenskapelige innsikten siden tidenes morgen.
Johan har gitt oss håp.
Håp om at det finnes en vei ut av krisen,
og når du også har hørt det,
vil du kanskje aldri se på verden på samme måte igjen.
Det handler ikke om planeten.
Det handler om oss og om fremtiden vår.
Vi har fortsatt en sjanse.
Vi har fortsatt muligheten til å gi menneskeheten en fremtid.
Det er det flotte med der vi er i dag.
GRENSESPRENGENDE VITENSKAP: VÅRT UTROLIGE HJEM
Vår forståelse av planeten vår øker stadig.
Nå ser vi tydeligere enn noensinne hvordan livets intrikate kompleksitet
har betydning for vår egen overlevelse.
Det biologiske mangfoldet kollapser, og klimaet endrer seg.
Johan Rockström har fokusert på det som holder planeten vår stabil.
Takket være vitenskapen er vi første generasjon
som vet at vi kanskje undergraver stabiliteten og evnen jorda har
til å tåle dagens menneskelige utvikling.
Denne kommer fra iskjerneprøver, og er den mest interessante grafen vi har.
Grafen er en åpenbaring.
Den viser den globale temperaturvariabiliteten
de siste 100 000 årene, siden det moderne mennesket dukket opp.
Vi hoppet mellom pluss og minus ti grader Celsius på ti år.
Det var en tøff tid.
Det kritiske er at temperaturen stabiliserte seg
for bare 10 000 år siden.
TIDSALDER (I TUSEN ÅR FØR NÅTIDEN)
På grafen ser vi at dette er en utrolig,
om ikke mirakuløst stabil interglasial periode.
Geologer har gitt denne stabilitetsperioden et eget navn.
Den kalles holocen.
Holocen er bemerkelsesverdig.
Det er en varm periode hvor planetens middeltemperatur
varierer mellom bare pluss minus én grad Celsius i hele perioden.
Pluss minus én.
…er pluss minus én grad Celsius.
Dette etablerte den moderne verden som vi kjenner den.
Holocens stabile temperatur ga oss en stabil planet.
Havnivået stabiliserte seg.
For første gang hadde vi forutsigbare årstider og stabilt vær.
Denne stabiliteten var grunnleggende.
For første gang var sivilisasjoner mulig,
og menneskeheten benyttet seg av det.
Vi dyrket ris, hvete, friergress, mais og durra
samtidig på forskjellige kontinenter.
Vi la ut på sivilisasjonsreisen som vi kjenner den i dag.
Dette er den interglasiale perioden som har gjort det mulig
å utvikle moderne sivilisasjoner.
Holocen er den eneste tilstanden av planeten vi vet
kan understøtte den moderne verden som vi kjenner den.
Siden sivilisasjonens begynnelse
har vi vært avhengige av planetens stabile tilstand.
En planet med to permanente isdekker,
rennende elver, en kappe av skoger, pålitelig vær
og en overflod av liv.
I holocen har denne stabile planeten gitt oss mat å spise,
vann å drikke og ren luft å puste,
men vi har nettopp forlatt holocen.
Det økende presset menneskene legger på jorda har nådd et nivå
hvor vi har skapt vår egen geologiske epoke.
Forskere erklærte nylig at holocen er over,
og at vi nå er i antropocen,
menneskenes tidsalder,
fordi vi er den viktigste drivkraften for endring på jorda.
Vi har omgjort halvparten av verdens beboelige områder
til dyrking og å holde buskap.
Vi flytter mer sediment og stein enn alle jordas naturlige prosesser.
Vi fisker aktivt i mer enn halvparten av havet vårt.
Ni av ti av oss puster usunn luft.
I løpet av én levetid
har vi varmet opp jorda med mer enn én grad.
Det verste budskapet til menneskeheten er det følgende.
På bare 50 år har vi presset oss selv
utenfor en tilstand vi har vært i de siste 10 000 årene.
Står vi i fare for å destabilisere hele planeten?
Det er en forbløffende situasjon.
For første gang må vi vurdere risikoen for å destabilisere hele planeten.
POTSDAM-INSTITUTTET FOR KLIMAFORSKNING
Johans ambisjon har vært å se det store bildet,
å utnytte det globale kunnskapsnettverket
for å finne ut hva som holder planeten stabil.
Hvilke systemer avgjør planetens tilstand?
Om det var fem eller 30, det visste vi ikke da vi startet.
Vi stilte spørsmålet:
"Kan vi identifisere systemene som regulerer planetens tilstand?"
Disse systemene har holdt planeten i stabil tilstand under holocen.
Når vi øker presset på jorda, er det en fare for at systemene kollapser,
at vi bryter jordas grenser,
slik at stabiliteten vi trenger kollapser.
Jeg var overbevist om at vi burde
prøve å definere planetens grenser,
og kan vi identifisere et kvantitativt punkt
hvor vi risikerer å utløse ikke-lineære endringer,
og det blir grensen vår?
Hvis forskerne kan definere planetens grenser,
kan de også gi oss et veikart
for å lede oss ut av denne krisen,
for å vise oss hvordan vi unngår kollaps,
men også hvordan vi kan sikre fremtiden vår på jorda?
Den første og mest åpenbare grensen er velkjent.
Den globale temperaturen er varmere
enn den har vært siden sivilisasjonens morgen,
og det er en fare for at vi har krysset grensen i jordas klima.
Det mest urovekkende beviset på dette
er endringen i planetens is.
Johan er svensk, og merker dette bedre enn de fleste.
Som barn i Sverige lærer vi at den sørlige toppen av Kebnekaise
er landets høyeste.
Dette blir innprentet i identiteten til svenske borgere.
Selvsagt er det trist
når man innser at det ikke lenger vil være tilfellet.
Den sørlige toppen av Kebnekaise har mistet statusen
som Sveriges høyeste topp.
Isbreen som utgjør det høyeste punktet
har krympet med en halv meter i året de siste 50 årene.
Det vi ser på Kebnekaise
vil ikke destabilisere planeten alene.
Men at vi har to permanente isdekker i Arktis og Antarktis,
er selve forutsetningen for at planeten skal holde seg i denne tilstanden
som har gjort utviklingen av sivilisasjoner mulig.
Derfor er det svært bekymringsverdig at isbreene smelter,
uavhengig om det er en liten isbre på Kebnekaise
eller om vi snakker om Grønland,
fordi samlet sett
kjøler de ned planeten.
Denne kjøleeffekten var grunnleggende for å holde
jordas temperatur stabil under holocen.
Planetens is reflekterte riktig mengde av solas energi tilbake til verdensrommet.
En permanent hvit overflate, som den vi ser rundt oss,
reflekterer 90 til 95 % av den innkommende varmen fra sola.
Når isbreene begynner å smelte, krymper de ikke bare i størrelse,
men utkantområdene er mørke og absorberer varmen.
Når man får en flytende overflate på isen,
endres fargen så mye at man kan nå et punkt
hvor isbreene slutter å være selvkjølende og blir selvvarmende,
og det er det mest dramatiske vippepunktet i jordas system.
Et vippepunkt er et punkt
hvor en endring blir uomstøtelig.
Det er som et tog som er parkert i en skråning,
og det begynner å bevege seg.
Vi mister bremsene på toget,
så toget akselererer
og går raskere og raskere, og vi mister kontrollen.
Vi er i ferd med å miste bremsene
som kan forhindre at isdekket på Grønland smelter.
Da jeg først kom hit som 20-åring,
føltes det som en drøm…
DANMARK OG GRØNLANDS GEOLOGISKE UNDERSØKELSE
…fordi jeg så et landskap jeg kun hadde sett i bøker.
Jason er en av verdens mange forskere
med bevis og innsikt som var grunnleggende for Johans forskning.
Tusenårssnøfallet på Grønland har samlet seg og laget en iskuppel.
Den er tre kilometer tykk, og oppe i atmosfæren er det veldig kaldt.
Når det smelter, senkes isdekket ned i varmere luft,
og da smelter det raskere.
Jo mer det smelter, desto kaldere må klimaet bli for å reversere det.
Dagens klima er allerede for varmt for Grønland.
I dagens klima er Grønland allerede forbi terskelen,
og mister 10 000 kubikkmeter is i sekundet.
Det er gjennomsnittet.
Det vil gå enda raskere når klimaet blir varmere.
Er Grønland fortapt?
Det er åpenbart.
Med mindre vi kan avkjøle jordas klima,
vil smeltingen av Grønlands isdekke bare fortsette.
Det dramatiske er at når man når et vippepunkt,
når man har trykket på knappen, kan det ikke stoppes.
Det tar over. Det er for sent. Man kan ikke si:
"Nå innser jeg at jeg ikke ville smelte isdekket på Grønland. Vi roer ned."
Da er det for sent.
Når vippepunktet krysses, kommer man til et punkt
hvor man garanterer at planeten vil bevege seg fra
en tilstand som, i vårt tilfelle, sørger for menneskenes overlevelse.
Smeltingen av Grønlands isdekke
vil øke havnivået i verden med sju meter.
Se for deg en verden uten et statisk havnivå.
Hvor det endrer seg.
Hundrevis av kystbyer er truet av et stigende havnivå.
Stabiliteten i havnivået var en viktig faktor
i sivilisasjonens utvikling.
Vi står overfor en Mad Max-fremtid.
Grønland er bare ett av jordas permanente isdekker,
for det har en tvilling i sør.
For ikke så mange år siden
trodde man at Antarktis var det tøffe systemet.
Dette isdekket ble i liten grad påvirket av klimaendringene.
I dag har det endret seg helt.
I dag ser vi stadig større tap av masse
og is ut i havet i Antarktis.
Vest-Antarktis vil føre til en stigning i havnivået på fem meter
om det smelter helt,
og Øst-Antarktis har ti ganger så mye,
så en potensiell økning i havnivået på over 50 meter.
Ricarda er en av Johans kolleger,
og hun studerer hvordan vippepunkter kan samhandle.
Det er viktig å poengtere at alt i jordas systemer henger sammen.
Hvis én del av klimasystemet
krysser vippepunktet, så er det mer sannsynlig
at det samme skjer med andre deler av systemet,
så vi kan se på det som dominobrikker.
Hvis en av dem veltes,
så kan det føre til en kaskadeeffekt.
Vi vet at med global oppvarming øker vi risikoen
for å krysse vippepunkter i jorda system.
Når vi krysser et vippepunkt, utløser vi uomstøtelige endringer
som kan føre til at planeten går fra å være vår beste venn,
til en tilstand hvor den fordamper og reduserer presset
ved å suge opp karbondioksid
og absorbere varme og påvirkning,
og vipper over til et punkt hvor den fremtvinger oppvarming,
og blir en fiende.
Klimaet varmes opp av drivhusgasser,
så det er i vårt utslipp av disse gassene
vi finner et globalt vippepunkt.
Siden lenge før menneskene dukket opp,
sporet jordas gjennomsnittstemperatur konsentrasjonen
av karbondioksid i atmosfæren.
Under holocen var konsentrasjonen relativt stabil,
TIDSALDER (ÅR)
men det endret seg med den industrielle revolusjonen.
I 1988 passerte vi 350 deler per million
med karbondioksid i jordas atmosfære.
Det var her vi krysset grensen.
Siden den gang har vi stått i fare for å utløse endringer
som fører til ukontrollerbar oppvarming.
Går man forbi 350 deler per million i karbondioksidkonsentrasjon,
går man inn i faresonen.
350 deler per million er Johans første grense,
og vi har gått langt forbi den.
Vi har nådd et punkt med en karbondioksidkonsentrasjon
i atmosfæren på rundt 450 deler per million.
Vi begynner å se konsekvensene av at vi er midt i faresonen
for å øke forekomsten av tørkeperioder, varmebølger og flom,
samt akselerert issmelting
og tining av permafrost, og en høyere forekomst av skogbranner.
Snart når vi en andre grense.
Vi nærmer oss 450 deler per million av karbondioksid.
Faresonen for planeten er definert med et usikkert område i vitenskapen.
Vår vurdering er at det usikre området
ligger mellom 350 DPM,
som er grensen mellom den trygge sonen og faresonen,
opptil 450 DPM,
som er når man går ut av faresonen og inn i høyrisikosonen.
Hvis vi går inn i høyrisikosonen,
er uomstøtelige vippepunkter svært sannsynlige, om ikke uunngåelige.
Dette er et konservativt estimat,
med tanke på at tegnene på vippepunkt er overalt rundt oss.
For å si det enkelt, så er klimagrensen for planeten
lik en oppvarming på 1,5 grader Celsius,
og det gir oss omfattende beviser på
at vi tar en stor risiko om vi går forbi 1,5.
Nå er vi på 1,1, og går raskt mot 1,5,
og vår eneste sjanse til å holde oss innenfor klimagrensen,
er at vi når en verdensøkonomi uten fossilt brensel i løpet av 30 år.
Selv om det globale temperaturmålet har fått all oppmerksomheten,
visste Johan at dette var bare en del av en større sammenheng,
for planetens stabilitet avhenger av mer enn bare klimaet.
Mer forskning og beviser måtte fremskaffes
for å konkludere med at vi også har fire grenser i biosfæren.
Grenser i den levende jorda.
Blant disse finner vi landkonfigurasjonen.
Hvordan er sammensetningen av biomer på jorda?
Det tre regnskogene, de tempererte skogene,
den boreale barskogen,
gresslettene
og våtmarkene.
Den andre er biodiversiteten, det vil si alle arter på land og i vann.
Den tredje er blodomløpet, den hydrologiske syklusen,
FERSKVANN
og til slutt innføringen av næringsstoffer…
NÆRINGSSTOFFER
…som er grunnleggende for en levende biosfære,
nitrogen- og fosforsyklusene.
Den første av biosfæregrensene, sammensetningen av jordas habitater,
handler om hvordan vi forvandler de naturlige habitatene.
Vi nærmer oss raskt et stort vippepunkt
i en av planetens største gjenværende villmarker.
Amazonas.
Carlos Nobre har studert
regnskogens betydning for planetens stabilitet i flere tiår.
Han var den første som slo alarm.
INSTITUTT FOR AVANSERTE STUDIER
Jeg så Amazonas uforstyrret i 1971-72.
Jeg så skogen
og elvene.
Jeg svømte i Rio Negro med pirajaene, og ingenting skjedde med meg.
Siden den gang er store områder av Amazonas ryddet
for dyrehold og soyadyrking.
Carlos har oppdaget at dette presser oss nærmere
en uomstøtelig endring for de gjenværende områdene.
I 1998 begynte vi det største vitenskapelige eksperimentet
utført i en tropisk regnskog.
Man bygget tårn i regnskogen for å studere hvordan den skaper sitt eget klima.
Dataene viser at store deler av regnskogen tørker ut.
I Amazonas varer tørketiden i maks tre måneder.
Med den globale oppvarmingen
og skogforvitring som skyldes menneskelige aktiviteter,
særlig dyrehold og soyadyrking,
har tørketiden blitt seks dager lenger
hvert tiår siden 1980-tallet.
Etter hvert som skogen reduseres og deles inn,
reduseres evnen til å resirkulere vann og generere regn i tørketiden.
Hvis tørketiden blir lenger enn fire måneder,
vil jungeltrærne dø og erstattes av savanne,
en prosess som kalles savannisering.
Vi ser tegn til at deler av Amazonas er i endring allerede.
Hvis avskogingen går over 20 til 25 % av skogen
og den globale oppvarmingen øker,
vil vi sannsynligvis se en uomstøtelig savanniseringsprosess
som kan berøre 50 til 60 % av hele Amazonas.
Vi har allerede mistet nesten 20 % av regnskogen i Amazonas.
Vi kan være i ferd med å gjøre Amazonas fra planetens venn til planetens fiende.
Når jungelen blir til savanne, dør mange trær,
og karbonet slippes ut i atmosfæren.
Carlos har regnet ut at Amazonas kan slippe ut
200 milliarder tonn de neste 30 årene.
Det tilsvarer alt karbonet sluppet ut i hele verden de siste fem årene.
Vi er svært nær vippepunktet.
Er vi opptatte av å bekjempe klimakrisen?
Er vi opptatte av å beholde karbonet i skogen,
eller bryr vi oss ikke?
Det er grunn til å være veldig bekymret.
Vi utvider jordbruksarealet i naturlige økosystemer.
Vi kutter ned regnskogen i et tempo som setter hele systemet i fare.
Og det er ikke bare regnskogene.
Alle typer trær er uvurderlige for planetens stabilitet.
I så stor grad at et tap på bare 25 % av verdens skogdekke
risikerer å utløse katastrofale vippepunkter.
Vi har allerede fjernet nesten 40 %.
Vi er godt inne i faresonen for denne grensen.
En annen viktig konsekvens av avskoging er tap av biodiversiteten
i naturen.
Biodiversitet er den andre av biosfærens grenser,
fordi den utgjør grunnlaget for evnen vår til å bo på jorda.
Vi behandler den dårlig.
Naturen forringes i et tempo og omfang…
PLATTFORM FOR BIODIVERSITET OG ØKOSYSTEM
…vi aldri har sett før.
Anne Larigauderie er en økolog
som er bekymret for bevisene, og de øker i omfang.
Naturen er i forfall over hele verden.
Én million arter av planter og dyr
av en estimert total på åtte millioner, er utrydningstruede.
Fortsetter vi med denne negative trenden,
kan vi være på vei mot en sjette masseutryddelse.
På bare 50 år
har menneskene utryddet 68 % av det globale dyre- og plantelivet.
Vi er uten tvil midt i en biodiversitetskrise.
Tapet av alt dette livet,
denne biodiversiteten, truer vårt eget liv på jorda.
Med dagens negative trender innen biodiversitet,
vil vi ikke ha nok mat på planeten.
Da trenger man en natur som fungerer bra.
For Johan var det en velkjent historie som berørte ham personlig.
Jeg leste i avisa at britiske forskere kom til Sverige
for å stjele korthårede humledronninger.
De snek seg hit om natten og stjal hundrevis av humledronninger
for å ta dem med til Storbritannia for å redde det de hadde ødelagt.
Over hele Europa er korthårede humler viktige bestøvere for avlinger,
men på 1990-tallet ble de erklært utryddet i Storbritannia.
Vi har et land som føler seg tvunget til å dra til et annet land
og stjele bestøvere for å ha et fungerende økosystem.
For meg personlig var det et øyeblikk hvor jeg innså at…
…dette er alvor.
Rundt 70 % av jordas dyrkede arter
er avhengig av bestøvning av insekter.
Utvidelsen av intensiv monokultur fører til
en drastisk nedgang i insekter.
Ironien er at vår globale matproduksjon
utsletter det matproduksjonen er avhengig av.
Det var ikke bare bevis på de grunnleggende teoriene
i forskning på biodiversitet, at biodiversitet ikke er noe
vi må beskytte på grunn av skjønnheten
eller et moralsk ansvar fra én art, menneskene, overfor flora og fauna.
Nei, det er nødvendig for at samfunnet skal fungere.
Det er en grunnleggende del av puslespillet
for at matproduksjon, ren luft, rent vann,
karbonsekvestrasjon og resirkulering av næringsstoffer, skal fungere.
Forskere har prøvd å regne ut fordelene
insekter gir ved å gjøre sitt sedvanlige i store antall,
hvor hver type tilbyr ulike tjenester,
men verdien er nesten uberegnelig før de plutselig…
…er borte.
En planet uten insekter er ikke en fungerende planet.
Nedgangen gjelder ikke bare for insekter.
Dyrelivet har blitt presset ut etter hvert som jordbruket har utvidet seg
over store deler av jordas beboelige områder.
I dag lever bare 30 % av jordas fugler ute i naturen.
Av alle pattedyrene på jorda,
utgjør ville arter kun 4 % i vekt.
Hvor er grensen for biodiversitet?
Hvor mye mer av naturen vår
kan vi miste før våre egne samfunn kollapser?
Det er mange forskjellige vippepunkter i naturen,
og det er vanskelig å fastsette
planetens grense for biodiversitet, fordi liv er veldig komplisert.
Det er vanskelig å fastslå en grense for tap av naturen
på grunn av naturens kompleksitet,
men én ting er klart: Vi krysset den for lenge siden.
Vi er langt inn i det røde.
Vi er ved et så farlig punkt
når det gjelder tap av arter på jorda og ødeleggelse av økosystemer,
at vi må stoppe tapet av biodiversitet
så raskt vi kan.
Vi må etablere mål
for 2021 og 2022. Tidlig i dette tiåret.
Vi må sikte oss inn mot null tap av natur.
Det som tilsvarer en tillatt oppvarming på 1,5 grader Celsius
er null tap av natur fra nå av.
Den tredje biosfæregrensen gjelder planetens blodomløp.
Ferskvann er også noe grunnleggende som samfunnet er avhengig av.
Visste du at du og jeg trenger rundt 3000 liter med ferskvann
per person hver dag for å holde oss i live.
Du sier: "3000 liter? Tre tonn med vann? Er det mulig?"
Ja, vi trenger bare 50 liter til hygiene og drikking.
Vi, i den rike verden, bruker rundt hundre mer
til vasking og husholdningsbehov,
og industrien trenger 150 til, så det er 300 liter.
Resten, rundt 2500, er til mat.
Det er ferskvannet vi trenger for å produsere det vi har på fatet
når vi spiser mat.
Ferskvann har en spesiell betydning for Johan.
Det var temaet i doktoravhandlingen,
og i mange år studerte han Afrikas semi-uttørkede områder.
Jeg tilbrakte fra soloppgang til solnedgang
med å gå rundt, svette som en gal og samle inn data,
grave profiler i jorda
og ta jordprøver og foreta fuktighetsmålinger i jorda.
Jeg skaffet data om vindhastighet og regnfall.
Jeg har målt store mengder av blader.
Som forsker måler vi i kvadratmillimeter
størrelsen på alle bladene til en plante.
Det var detaljene han trengte for å vare på et større spørsmål.
Hvor mye vann trenger vi for å mate verden?
Mitt tentative svar da jeg skrev masteroppgaven, var:
"Ja. Det ser ut til at det er nok vann."
Saken har en annen side.
Finnes det en global grense for ferskvannsforbruk
hvor systemet begynner å kollapse?
Vi skannet alle elvebekken i verden,
og så definerte vi hva minimumsmengden
av spillvann ethvert elvebekken
må ha for å opprettholde våtheten i systemet
slik at man har blomstrende økosystemer,
en god vannforsyning og fungerende elvebekken.
Vannmengden som hentes ut fra hver elv
avslører hvor mange som står i fare for å tørkes ut.
Globalt sett er vi, basert på våre estimater,
fortsatt i en trygg sone med ferskvann, men vi beveger oss raskt mot faresonen.
Den siste av biosfæregrensene
handler om strømmen av næringsstoffer, nitrogen og fosfor.
De er de essensielle komponentene i alle levende ting,
og hovedingrediensene i gjødsel.
Johan har selv sett resultatet av den økte bruken av disse.
Som barn tilbrakte han sommeren på en øy i Østersjøen.
Vi elsket å fiske.
Jeg pleide å fiske med min bestevenn, Anders,
og lillebroren min, Nicklaus.
Det var ofte oss tre, og vi kunne nesten si til mamma og pappa:
"Vil dere ha fisk til middag?"
Vi kom alltid hjem med en fangst.
Av og til rodde vi ut
én til to nautiske mil ut til åpent hav,
og da kunne vi fiske torsk for hånd.
På den tiden var jeg den beste til å gjøre opp fisken,
så etter en time måtte jeg slutte å fiske,
fordi vi fikk så mye torsk at for å få med alt hjem,
måtte vi dele opp fisken der og da.
Måkene sirklet rundt oss,
fordi det var så mye
innvoller og fiskebiter jeg måtte fjerne for å få plass i båten.
Som barn var det kjempespennende.
I dag, noen tiår etter, er situasjonen en helt annen.
Ingen prøver å dra ut for å fiske torsk,
fordi det er så godt som tomt.
Det ser helt likt ut som på 1970- og 80-tallet
når man ser på det ovenfra,
men når du ser på det nedenfra, er noe helt annerledes.
Under Johans oppvekst var Østersjøen et sunt miljø
som ble dominert av rovfisk som torsk.
Selv om overfiske fjernet mye av fisken,
var det gjødsel som kom fra åkrene rundt
som førte til katastrofe i Østersjøen.
Nå er det verdens mest forurensede hav.
Det er når man har mange hav som Østersjøen på jorda
at det er grunn til bekymring,
fordi det er et signal på at hele planeten
gradvis mister robustheten og blir svakere og svakere.
Elena Bennett er ekspert på gjødselens innvirkning.
Vi tar nitrogen ut av luften og omdanner det kjemisk
til en form som kan brukes av planter.
Vi graver fosfor ut av jorda. Vi utvinner det.
Vi utviklet kjemiske måter å utvinne fosfor på som var mer effektive,
og det doblet, tredoblet eller firedoblet
produksjon av mat rundt om i verden.
Dette var uvurderlig for å brødfø en befolkning i vekst,
men vi brukte langt mer gjødsel enn avlingene kunne bruke.
De ubrukte næringsstoffene ble vasket ut i elvene,
så de også ble overgjødslet,
en prosess kalt "eutrofiering".
Vi ser at alger blomstrer.
Det ser ut som et blågrønt skum på innsjøens overflate.
Det lukter ofte grusomt,
fordi vi kjenner lukten av råtnende alger.
Når de brytes ned, bruker de opp oksygenet.
Redusert oksygen endrer den kjemiske sammensetningen
til sedimentet på bunnen av innsjøen, slik at den slipper ut mer fosfor.
Så snart du har et eutrofieringsproblem, sier innsjøen:
"Bra, vi skal gjøre det verre,"
og den skaper en positiv retursyklus
som lager mer og mer fosfor i innsjøen og opprettholder tilstanden.
Vi har samme problem med eutrofiering i havene,
hvor vi får det som kalles dødsoner fra de samme næringsstoffene,
og nå ser vi slike dødsoner noen hundre steder i verden.
Eutrofiering i havet kan ha vært en medvirkende årsak
til en av verdens fem tidligere masseutryddelser.
Allerede i dag har noen dødsoner utvidet seg
til å dekke på titusenvis av kvadratkilometer.
Overforbruket vårt av fosfor og nitrogen
er den minst kjente, men mest kritiske effekten
vi har på biosfæren.
Vi er allerede dypt inne i faresonen.
Vi har gått langt forbi næringsgrensen.
Vi tenker ikke på det så ofte.
Vi må ta denne grensen på alvor, i større grad enn vi gjør i dag.
Næringsstoffer, vann, skogene våre, biodiversitet og klima.
Fem store deler av planeten vår som regulerer stabiliteten
og underbygger vår egen overlevelse.
Johan og kollegene visste at dette ikke var det fullstendige bildet.
De hadde ikke tatt hensyn til et lite kjent drama
som skjer i havene våre.
Innvirkningen på planetens stabilitet kan være større enn alle andre.
Når vi slipper CO2 ut i atmosfæren,
ender en tredjedel av utslippene opp i havet.
Terry Hughes har vært en nær samarbeidspartner
med Johan i mange år.
Det har endret havets kjemi.
Det har endret pH-verdien
og gjort det mindre alkalisk og surere.
Derav navnet "havforsuring".
Når karbondioksid oppløses i vann,
skaper det karbonsyre.
Sårbarheten er i kaldere farvann.
De siste tiårene har verdenshavet blitt 26 % surere,
og så lenge konsentrasjonen av karbondioksid i atmosfæren er høy,
vil havet forsures ytterligere.
Syren reagerer med kjemikaler i vannet kalt karbonationer,
og det reduserer konsentrasjonen.
Det påvirker en rekke organismer, særlig de som trenger
karbonater for å utvikle skjelettet.
Ting som mollusker, østers og blåskjell.
Havforsuringen har en illevarslende historie.
Globale endringer i forsuringen,
havets pH, kan faktisk forårsake masseutryddelser.
Vi har sett det gjentatte ganger i historien.
Ved å manipulere planetens klima, leker vi med ilden
når det gjelder de uforutsette konsekvensene
ved å gå forbi planetens grenser og til ukjent farvann.
Vi er fortsatt i en trygg sone for havforsuring,
men vi nærmer oss faresonen
og muligens en katastrofal masseutryddelse.
På tross av jordas kompleksitet,
oppdaget Johan og kollegene at det er bare ni systemer
som holder planeten stabil.
De har ennå ikke fastsatt hvor grensene er for to av dem.
Det første er et utvalg av menneskeskapte forurensere.
Vi kaller det "nye enheter," og det er alt fra kjerneavfall
til vedvarende organiske forurensere, til tungmetaller og mikroplast.
Menneskene har skapt 100 000 nye materialer,
hvorav hver og et kan ha en katastrofal innvirkning på miljøet.
Denne grensen er ennå ikke kvantifisert.
Vi kjenner ikke til de langsiktige
eller kumulative innvirkningene disse forurenserne har,
men de fleste kan forårsake en verdensomspennende forstyrrelse
om de ikke kontrolleres.
Det er én form for forurenser som allerede har global innvirkning,
i så stor grad at den har en egen grense.
Aerosoler er partikler i atmosfæren.
De er luftforurensningspartikler.
AEROSOLER
75 % av aerosolforurensningen kommer fra forbrenning av fossilt brensel.
Vi ser den som en disig himmel,
fordi de avskjærer sollyset og sprer det som et speil,
og de forårsaker det vi kaller "global dimming".
Veerabhadran har brukt et helt liv på å studere luften rundt og over oss.
Den andre måten aerosoler påvirker klimaet på.
Siden sollyset reduseres, den største energikilden
for planetens temperatur, har aerosolene forårsaket en kjøling.
Når du hører klimaforskere som meg si at aerosoler kjøler ned planeten
og maskerer oppvarmingen, tenker du kanskje: "Det er bra."
Det er det dessverre ikke.
På grunn av denne maskeringen,
ser vi ennå ikke hele drivhusbeistet.
Den avkjølende effekten fra aerosoler maskerer rundt
40 % av effekten av global oppvarming,
og det har en høy pris.
Luftforurensning dreper over sju millioner personer i året,
og fjerner, i gjennomsnitt, tre år av den forventede levealderen
til hver og en av oss.
Det er ennå ikke fastsatt hvor grensen for luftforurensning går.
Bare basert på de sju og en halv million dødsfallene
forårsaket av partiklene, vil jeg si at vi har krysset grenser for aerosoler.
Den niende grensen er ozonlaget.
Den har den unike egenskapen at det er den eneste grensen
hvor vi går i riktig retning.
Ozonlaget avskjærer skadelig
ultrafiolett stråling, som direkte påvirker
DNA-et vårt og forårsaker dødelige sykdommer som hudkreft.
Det er grunnen til at, da ozonhullet over Antarktis
ble oppdaget på 1980-tallet,
det oppsto en global panikk.
Oppdagelsen av ozonhullet
forårsaket av at kjemiske forurensere ble sluppet ut i atmosfæren,
overtalte land til å fjerne disse kjemikaliene.
Det var utrolig å se at de vitenskapelige advarslene
ble oversatt til politiske handlinger.
Dette er det første og eneste eksempelet på at vi faktisk kan styre hele planeten.
Vi kan faktisk gå tilbake til et trygt driftsområde
for en planetgrense vi hadde krysset
og gått inn i faresonen,
og vi gikk tilbake til et trygt driftsområde.
Det var fantastisk å se.
Forskerne slo alarm, og verden handlet.
Takket være Johan og kollegene, vet vi om planetens ni grenser,
og risikoen vi står overfor ved å krysse dem.
I tillegg til ozonlaget er vi, i det minste foreløpig,
innenfor det trygge området for havforsuring og ferskvann.
Vi vet ennå ikke hvor nær vi er faresonen
for luftforurensning og andre forurensere, de nye enhetene.
Det mest bekymringsfulle er at vi har overskredet
minst fire av de ni grensene.
Klima, tap av skoger, næringsstoffer og biodiversitet.
Vi krysser uomstøtelige vippepunkter,
og vi er farlig nær å vippe jorda til en tilstand
som ikke kan støtte våre egne sivilisasjoner.
Det vi ser i verden i dag bekrefter det planetariske grenserammeverket.
Vi ser så tydelige beviser at, siden vi er i faresonen for klima,
siden vi er langt inne i faresonen for biodiversitet,
vi begynner å si mer tørke, innvirkninger på regnskogen,
skogbrannene i Australia og Amazonas,
den akselererte issmeltingen og korallrevenes kollaps.
For forskerne som er vitne til disse planetariske endringene,
er tapet mye mer enn bare tall.
Terry Hughes har brukt en levetid på å studere korallrev.
En bleket korall er veldig syk.
Koraller blekner når vannet rundt dem blir for varmt,
noe som skjer stadig hyppigere og med intenst
som en konsekvens av global oppvarming.
Ved store termiske ekstremer, som vi har sett
under masseblekinger de siste tiårene,
kan de dø veldig raskt.
De kokes.
Fotavtrykket til en bleking er ti ganger større enn den mest ekstreme
tropiske syklonen i kategori 5.
De er utenfor skalaen når det gjelder innvirkningens omfang
og når det gjelder hvor ofte det skjer.
Terry studerer Great Barrier Reef, det største revsystemet i verden.
Blekingen pleide å være lokaliserte og sjeldne,
men i løpet av de siste 20 årene
har varmebølger i havet forårsaket omfattende bleking.
Tre av de fem største blekingene har skjedd de siste fem årene.
Vi er bekymret for det krympende intervallet mellom blekingene.
Vi har sett bleking på rekke og rad
for første gang på Great Barrier Reef
to somre på rad, i 2016 og 2017.
Intervallene er avgjørende for at korallene skal komme seg.
Halvparten av revets koraller er døde.
Terrys arbeid involverer undersøkelser fra lufta
for å registrere omfanget av blekingen.
Når vi foretar undersøkelser fra lufta, flyr vi så langsomt vi kan,
og så lavt som mulig for å se individuelle koraller, og vi kan vurdere
hvor mange av dem som er bleket hvite.
Alle korallene er bleket.
Ja, det er ille.
Du kan se et bleket rev flere kilometer unna,
fordi det lyser av alle de hvite korallene.
Jeg har en bred vinkel, og omtrent alt er bleket.
Undersøkelsene er utført fem ganger, og jeg har ledet tre av dem.
De siste tre i 2016, 2017 og 2020.
Jeg håpet jeg slapp å gjøre det,
for det er veldig konfronterende.
Beklager.
Vi er på vei mot en fremtid
hvor Great Barrier Reef blir en gravlund for koraller.
Klimamodellørene, biologene, forteller oss
at hvis karbonutslippene vedvarer,
vil vi ha korallbleking hver sommer ved slutten av dette århundret.
Vi er forbi vippepunktet for korallbleking.
Forskere og økologer som meg selv
har snakket om global oppvarming i mange tiår,
og det er frustrerende at vi ikke har blitt hørt.
Jeg blir sint.
Jeg blir ikke deprimert. Jeg blir sint.
Det er god grunn til å bli frustrert,
for vitenskapen er utvetydig
og har blitt kommunisert i 30 år, men likevel går vi ikke i riktig retning.
Jeg vil at du skal få panikk og føle frykten jeg føler hver dag,
og så vil jeg se handling.
Jeg vil at du skal handle som om du var i en krise.
Jeg vil at du skal handle som om huset ditt sto i brann,
fordi det gjør det.
Skogbrannene herjer i Australia, og har ødelagt store deler av østkysten…
I 2020 opplevde Australia sommeren fra helvete.
Nå er vår eneste utvei
et grusomt syn av trær av flammer.
Drevet av rekordhøye temperaturer og måneder med alvorlig tørke,
ble 50 millioner acre med land oppbrent.
Folk frykter at dette blir den nye normalen.
Vitenskapen sier at vi ikke får en normal.
Daniella Teixeira studerer brunkakaduer,
en av Australias mest sårbare fugler.
Brunkakaduer lar deg komme veldig nær.
De lærer seg hvem du er, og på steder du kommer ofte,
lærer de seg å kjenne hvem du er.
Du kan gå bort til dem, sitte under treet
hvor de spiser, og bli kjent med fuglene.
Så snart det var trygt,
dro Daniella tilbake til et av stedene hun studerte
på Kangaroo Island utenfor Sør-Australia.
Det er februar, hekkesesong for kakaduene.
Det er ingen tegn til dyreliv her.
Det er ingenting igjen.
Det ser ut som
en total nedslakting.
Det er som om jeg ikke ser på stedet jeg kjenner.
Det kan ikke være samme sted,
fordi det er så annerledes.
Jeg har jobbet på dette stedet i fire år, så dette er…
Dette er veldig vanskelig. Dette stedet var…
Det var stor ståhei hver kveld.
Vi skulle hatt ungfugler nå.
Dette er hjerteskjærende.
Herregud.
Jeg kjenner godt til dette redet.
Det er grusomt å se det sånn.
Det eneste som er igjen, er den brente jernkransen på bakken.
Vi legger jernkranser rundt trærne med reder for å redde dem,
slik at pungrottene ikke dreper fugleungene.
Nå ser jeg bare disse jernkransene
åpne på bakken.
De var ikke nok til å redde dem.
Det er en økologisk katastrofe. Uten tvil.
Skogbrannene i 2020 var de mest ødeleggende i Australias historie.
Klimaforskere har snakket om disse hendelsene lenge,
og vi visste at dette kunne skje,
men jeg tror ikke noen forventet det så snart og så omfattende.
Forskerne anslår at brannene drepte eller jaget bort tre milliarder dyr.
1,43 millioner pattedyr,
2,46 milliarder reptiler,
180 millioner fugler
og 51 millioner frosker.
Disse tallene er så enorme og har store konsekvenser.
Jeg forstår det ikke.
Vi burde slippe dette miljøvernere.
Jeg tror dette er en vekker.
Disse sommerbrannene viste oss at det skjer nå,
det berører oss i dag, og det vil få langsiktige konsekvenser.
Hvor skal han gå?
Skogbranner og korallbleking skyldes at vi har krysset klimagrensen.
Det er ødeleggelsen av naturen som ligger bak det som uten tvil
har vært den mest omfattende innvirkningen på planetens destabilisering.
COVID 19-pandemien.
Den har påvirket ditt liv og mitt.
COVID-19 var en planetarisk innvirkning
vi ikke var rustet til å takle.
Den overveldet helsevesenet
og brakte den globale økonomien til sine knær.
VELKOMMEN TIL CARNABY STREET
Mange ble overrumplet,
men WHO hadde advart om den på forhånd.
Det var et spørsmål om tid.
VERDENS HELSEORGANISASJON
Vi ødela naturen og økosystemene våre.
Vi har drevet aggressivt jordbruk.
Vi drev med en svært aggressiv avskoging.
Hvis du legger til det faktum at vi bor i forurensede byer
med svært høy befolkningstetthet,
tror jeg alle disse elementene bidro til å skape
et perfekt scenario for spredning av et nytt virus.
Zoonoser oppstår og sprer seg blant menneskene
når naturens motstandskraft er svekket.
Det er ikke sunn natur som forårsaker pandemier.
Ved overføring av sykdommene,
så er det kun hos noen arter under gitte omstendigheter,
og når vi invaderer miljøet deres på en aggressiv måte.
Når det gjelder helsen til mennesker, dyr og miljøet,
så er de svært sammenfiltret.
Eksponering for naturen er bra, gitt at vi ikke ødelegger naturen
og økosystemene hvor andre arter kan leve.
COVID-19 har fått oss til å forstå for første gang at:
"Noe som går galt på et annet sted på planeten
kan belaste hele verdensøkonomien og forandre livet mitt på et blunk."
COVID-19 var en tydelig advarsel om at alt ikke står bra til på planeten,
men det har også gitt oss en mulighet
til å bygge opp på nytt i en ny retning.
Nå som Johan og kollegene har slått på frontlysene,
ser vi grensene tydelig.
Vi ser veien tilbake til et trygt sted, til en mer robust fremtid.
Det er gjennomførbart.
Det er ikke lenger spørsmål om å fremme økonomisk vekst her
og redusere miljøpåvirkningen her.
Det er et spørsmål om å bygge hele utviklingsmodellen rundt bærekraft,
og la planeten veilede oss i alt vi gjør.
Vi må ha et øyeblikkelig fokus på å redusere karbonutslippet til null
og stabilisere den globale temperaturen så lavt som overhodet mulig.
Vi har fortsatt muligheten til å unngå å gå forbi to grader.
Vi kan til og med stoppe før 1,5.
Men dette tidsvinduet er lukkes snart.
Siden starten på den industrielle revolusjon
har vi sluppet ut 2,4 milliarder tonn med karbondioksid.
For å holde oss under 1,5 grader,
kan vi ikke slippe ut mer enn 300 milliarder til.
Fortsetter vi utslippet på 40 milliarder i året,
når vi budsjettet innen sju år.
Vi kan selvsagt ikke slå av
all energibruken i verden over natten,
Så eneste måte å gjøre det på,
er å snu utslippskurven nå, for det er det vitenskapen viser.
Det er vår siste sjanse til å snu den globale kurven.
Hva er den raskeste utslippsreduksjonen vi kan oppnå?
Ingen studier antyder at vi kan gå raskere enn 6, 7 % i året,
for det vil halvere utslippene hvert tiende år.
Halverer vi utslippene hvert tiende år, er det en eksponentiell endring.
Alle kan tilpasse seg det tempoet.
Vi kan gjøre det som enkeltpersoner.
Vi kan si: "Fra nå av skal jeg og familien
prøve å halvere utslippene hvert tiende år,"
og det kan bety ingen fossile brensler
om én generasjon, om rundt 30 år.
En bedrift kan gjøre det, et land kan gjøre det og verden kan og må.
En utfasing av fossile brensler vil
starte reisen vår tilbake til det trygge området
innenfor klimagrensen,
og det vil også redusere luftforurensningen,
forsinke havforsuringen og redusere presset på biodiversiteten.
Ingen utslipp er ikke nok.
Vi må også fjerne karbonet
som allerede overoppheter planeten,
og det er en effektiv måte å gjøre dette på.
Plante flere trær.
En global innsats for å plante milliarder av trær
kan være en av de mest effektive og oppnåelige løsningene på klimakrisen.
Vi må dyrke flere trær
for å utligne karbonet vi slipper ut
mens vi jobber mot null utslipp så raskt som vi kan.
Oppfanging av karbon er bare én av fordelene trær gir.
Cheikh Mbow har samarbeidet med Johan i mange år.
Han er en forkjemper for trær.
Trær forebygger jorderosjon.
Uten trær blir det mindre regn.
Planter vi trær på åkrene,
øker det jordas fruktbarhet, og produksjonen øker.
Vi vil få trærne tilbake til sin plass i sentrum for bærekraftig utvikling.
Vår jobb er å sørge for at der trær kan vokse, planter vi et.
Planting av trær for å gjenopprette naturen
vil gi enorme fordeler for planetens biodiversitet,
men det bidrar også til å stabilisere klimaet
og ferskvannet, og har enorme fordeler
for matproduksjonen og alle de andre tjenestene
som naturen gir oss gratis.
For første gang siden menneskehetens morgen,
kan vi våkne opp en morgen på en planet
med mer flora og fauna enn da vi la oss.
Det er en annen forvandling som nesten er utrolig enkel,
men som er viktig for å holde oss innenfor planetens grenser.
Både du og jeg kan gjøre det.
Det kan faktisk alle som selv kan velge hva de spiser.
Det finnes et spennende kosthold som er fleksitariansk.
Mindre rødt kjøtt, mer plantebasert protein,
mer frukt og nøtter, mindre stivelse.
Tar man det kostholdet
og antar at alle spiser sunn mat,
kan vi komme tilbake til et trygt driftsområde,
ikke bare for klima, men også biodiversitet,
på land, i vann, for nitrogen og fosfor.
Det er spennende at å spise sunn mat
kan være vårt viktigste bidrag til å redde planeten.
Det er én forvandling til som er viktig.
Det vil ta oss tilbake til det trygge området
innenfor alle planetens grenser.
Se for deg en verden uten avfall, uten noe å kaste.
Avfallet vårt er skapt av design.
Når vi lager produkter,
inkluderer vi ikke måter vi kan gjenvinne råmaterialer på.
Hvis for forvandler det lineære systemet til et sirkulært et,
og designer produkter slik at råmaterialene kan gjenvinnes,
kan vår bruk av ressurser være uendelig.
Stadig flere beviser viser at sirkulære økonomier
er grunnleggende hvis vi skal ha en sjanse
til å skape et godt liv til alle verdens innbyggere.
Ved å eliminere avfall kommer vi nærmere det trygge området for klima,
biodiversitet og særlig næringsstoffer,
nye enheter og luftforurensning.
Planetens grenser har gitt oss en klar vei videre.
Enkle ting som å velge fornybar energi,
spise sunn mat, plante trær og si nei til avfall.
Sammen kan disse forvandle fremtiden vår på jorda.
Det magiske er at disse forvandlingene
også vil forbedre livene våre nå.
Selv om du ikke bryr deg om planeten og likhet i verden,
men er egoistisk og fokuserer på deg selv,
familien din og ditt eget liv,
som er en respektabel mening å ha
som et menneske som har sine egne problemer,
men man bør likevel ønske et trygt driftsområde.
Alle vil dra nytte av å ha ren luft
og leve et sunnere liv med økt forventet levealder.
Barna ville blitt sunnere.
Kommer vi innenfor planetens grenser,
betyr det også at du sannsynligvis vil leve
i et samfunn med stabile markeder og stabile jobber,
noe som igjen reduserer risikoen for konflikt og ustabilitet.
Totalt sett,
så vil du være i det trygge området, og ikke i fareområdet,
hvor alt er flyktig.
Det vi gjør mellom 2020 og 2030, med bevisene vi har i dag,
vil det være et avgjørende tiår for fremtiden på jorda.
Fremtiden er ikke avgjort.
Fremtiden er i våre hender.
Det som skjer de neste hundreårene
vil bli bestemt av hva vi gjør i dette tiåret.
Det er en fantastisk tid å være i live,
men det fører også med seg et ansvar om å handle med besluttsomhet.
Vi har ingen tid å miste.
Hva ville vi gjort om vi i morgen tidlig fikk høre
at en asteroide var på vei mot jorda?
Vi ville satt alt annet til side
og fokusert på å løse problemet.
Koste hva det koste vil.
Vitenskapen har fortalt oss
at krisen vi står overfor krever samme samlede respons.
Vi har ikke lenger miljøproblemer i verden.
Destabilisering av planeten…
Risikoen for å destabilisere planeten handler om sikkerhet og stabilitet
for alle samfunn i verden.
Det er et spørsmål for Sikkerhetsrådet.
Vi bør sette planetens grenser
i sentrum av det mest strategiske
og øverste styrenivået vi har i verden,
og det er FNs sikkerhetsråd.
En global respons er innen rekkevidde.
Det skjer noe større nå,
og det er at én art, vi mennesker, er en så dominerende kraft på planeten
på en måte vi ikke har sett før de siste fire milliarder årene.
Moder Jord er under kontinuerlig diagnose og observasjon.
Digitaliseringen og hypertilkoblingsbarheten
i vitenskapens- og observasjonens verden
betyr at vi har dekket hele planeten med kunnskap.
Hva om vi går inn i en ny, unik global epoke
som ikke bare er geofysisk definert,
men også definert av det faktum at vi har
en ny bevissthet innprentet i planeten?
Takket være arbeidet til forskere som Johan Rockström,
har vi evnen til å handle som jordas bevissthet, som hjernen,
og tenke og handle med ett felles mål i sikte.
Å sørge for at planeten forblir frisk og robust i all evighet.
Det perfekte hjemmet.
Tekst: Mari Hegstad Rowland