Downloaded from YTS.MX
A NETFLIX SAJÁT GYÁRTÁSÚ DOKUMENTUMFILMJE
Official YIFY movies site: YTS.MX
Képzelje el, hogy a hegyekben vezet,
a felfelé vezető szerpentinen!
A motor túl erős, ön túl gyorsan hajt,
fényszóró nélkül,
a szirtekről való lezuhanást kockáztatva.
Szeretné felkapcsolni a fényszórót, és a tudomány is ezt próbálja tenni.
Fényszórót kapcsolni, hogy lássuk a ránk leselkedő veszélyeket.
Tudósok a bolygónk működésének
megfigyelése közben tett friss felfedezései
óriási jelentőséggel bírnak mindannyiunk számára.
Meglátásaik fölöttébb aggasztóak.
Ugyanakkor reményt is adnak,
mert megmutatják, hogyan hozhatjuk helyre a dolgokat.
Egyikük, aki életét ezeknek a globális jelentőségű
problémák tanulmányozásának szentelte,
Svédországból származik.
Johan Rockstrom.
Amit ő és kollégái szerte a világban felfedeztek,
az korunk talán legfontosabb tudományos felismerése.
Johan reményt adott nekünk.
Reményt, hogy van kiút a válságos helyzetből,
és ha önök is meghallják,
talán sosem néznek többé ugyanolyan szemmel a világra.
Ez nem a bolygóról szól.
Ez rólunk szól. A mi jövőnkről.
Még mindig van esélyünk.
A lehetőség még adott arra, hogy az emberiségnek legyen jövője.
Szerintem ebben rejlik a szépsége annak, ahol ma tartunk.
Bolygónk működésének megértésében folyamatosan fejlődünk.
Most még tisztábban látjuk, mint valaha,
hogy az élet szövevényes összetettsége
elengedhetetlen a túlélésünkhöz.
De a biológiai sokféleség összeomlóban, a klíma pedig változáson megy át.
Johan Rockstrom azt vizsgálja, mi adja bolygónk folyamatainak stabilitását.
A tudomány révén mi vagyunk az első generáció,
amelyik tudomást szerez arról, hogy aláássa
a Föld bolygó stabilitását és azt a képességét,
hogy az ismert emberi fejlődést támogassa.
Ez itt a legfontosabb grafikon, amely jégmintaelemzés alapján készült.
Ez a grafikon felnyitja a szemünket.
Megmutatja a globális hőmérséklet-ingadozást
az elmúlt 100 000 év folyamán,
azaz a modern ember megjelenése óta.
Plusz-mínusz tíz Celsius között ugráltunk egy évtized alatt.
Egyszerűen fogalmazva, nehéz időszakunk volt.
A legaggasztóbb, hogy a hőmérséklet csak 10 000 évvel ezelőtt stabilizálódott.
IDŐ (EZER ÉVEKBEN, KORUNKIG)
A grafikonon látható, hogy ez egy figyelemre méltó,
mondhatni csodával határos módon stabil periódus két jégkorszak között.
A geológusok ennek a stabil időszaknak saját, különleges nevet adtak.
Holocénnek nevezték el.
A holocén lenyűgöző.
Egy meleg periódus, melyben a bolygó globális átlaghőmérséklete
csak plusz-mínusz egy Celsius között ingadozik
a teljes időszak alatt.
Plusz-mínusz egy.
…plusz-mínusz egy Celsius fok.
Ez alapozta meg az általunk ismert modern világot.
A holocén stabil hőmérséklete stabil bolygót biztosított számunkra.
Állandó tengerszintet.
Először fordult elő,
hogy kiszámíthatóak az évszakok, és megbízható az időjárás.
Ez a stabilitás alapvető jelentőséggel bírt.
A civilizáció kialakulása első ízben vált lehetővé,
az emberiség pedig időt nem vesztegetve kihasználta a helyzetet.
Háziasítottuk a rizst, a búzát,
a teffet, a kukoricát, a cirokot
különböző kontinenseken nagyjából egy időben.
És el is indultunk a civilizáció útján.
Ez az interglaciális szakasz lehetővé tette számunkra,
hogy modern civilizációkat hozzunk létre.
A holocén a Föld egyetlen olyan állapota, amelyről biztosan tudjuk,
hogy képes fenntartani az általunk ismert modern világot.
A civilizáció hajnalától kezdve
bolygónk ezen stabil állapotától függünk.
A bolygóétól, melyen két állandó jégsapka,
folyóvizek,
hatalmas erdőségek és megbízható időjárás található,
és amely élettel teli.
A holocén időszak során
ez a stabil bolygó ellátott minket élelemmel,
ivóvízzel, tiszta, belélegezhető levegővel.
Mi azonban éppen most hagytuk magunk mögött a holocént.
Az emberi behatás exponenciális növekedése
elérte azt a stádiumot, melyben saját geológiai korszakot teremtettünk.
A tudósok nemrég kijelentették, hogy a holocén véget ért,
és jelenleg az antropocénben vagyunk,
az emberek korában,
mert most már mi vagyunk a változások elsődleges előidézői
a Föld bolygón.
A világ lakható területeinek felét növénytermesztésre
és állattartásra alakítottuk át.
Több üledéket és követ mozgatunk meg, mint a Föld természetes folyamatai.
Az óceánok több mint felén aktív a halászat.
Tízből kilencen egészségtelen levegőt szívunk.
És egyetlen emberöltő alatt
több mint egy fokkal melegítettük fel a Földet.
Azt mondanám, hogy az emberiség számára talán a legsúlyosabb üzenet
a következő:
Alig 50 év alatt
sikerült magunkat egy olyan állapoton kívülre navigálni,
amelyben az elmúlt 10 000 évben voltunk.
Az egész bolygó destabilizációjának veszélye fenyeget bennünket?
Elképesztő helyzetben vagyunk.
Most először kell komolyan mérlegelnünk
az egész bolygó destabilizációjának kockázatát.
POTSDAMI KLÍMAKUTATÓ INTÉZET
Johan törekvése az volt, hogy láthassa az összképet,
hogy egy globális tudásanyagból merítve
rájöjjön, mi adja bolygónk folyamatainak stabilitását.
Milyen rendszerek határozzák meg a bolygó állapotát?
És akár öt, akár harminc van belőlük, kezdetben semmit sem tudtunk róluk.
Mi csak feltettünk egy nyitott kérdést:
„Képesek vagyunk azonosítani a bolygónk állapotát szabályozó rendszereket?”
Ezek a rendszerek biztosították
a bolygó stabil állapotát a holocénben.
A Földre gyakorolt emberi behatás növekedésével
megnő a veszélye, hogy ezen rendszerek összeomlanak,
hogy áttörjük a Föld korlátait,
és szétziláljuk azt a stabilitást, amin a létünk múlik.
Bizonyos voltam abban, hogy vállalni akarjuk
a kihívást: definiálnunk kell bolygónk korlátait.
Vajon meghatározható-e egy olyan mennyiségi pont,
amelyen túl nemlineáris változások előidézését kockáztatjuk,
és azt a korlát határértékének tekinthetjük?
Ha a tudósok meg tudnák határozni bolygónk korlátait,
képesek lennének ütemterv készítésére is,
amely kivezetne a jelenlegi krízisből?
Tudnának irányt mutatni, hogy elkerüljük az összeomlást,
és biztosítsuk a Föld bolygón a saját virágzó jövőnket?
Az első, és legnyilvánvalóbb korlátot mindannyian jól ismerjük.
A globális hőmérséklet magasabb, mint a civilizáció hajnalán,
így fennáll a veszélye, hogy már átléptük
a Föld éghajlati korlátját.
Erre talán a legaggasztóbb bizonyíték
bolygónk jegének változásában figyelhető meg.
Svédként ezt Johan a legtöbb embernél fokozottabban érzi.
Mint minden gyerek Svédországban, mi is megtanultuk,
hogy a Kebnekaise déli csúcsa az ország legmagasabb pontja.
És ez olyasvalami,
ami mélyen beleivódott a svéd identitástudatba.
És persze… nyilván…
szomorúan,
de be kell látnunk, hogy ez már nem felel meg a valóságnak.
A Kebnekaise déli csúcsa nemrégiben elvesztette
a „Svédország legmagasabb pontja” titulust.
A legmagasabb pontot alkotó gleccser
az elmúlt 50 évben évente nagyjából fél méternyit zsugorodott.
Amit itt a Kebnekaisén tapasztalunk,
az önmagában nem fogja destabilizálni a bolygót.
De a két állandó jégsapka megléte
az Arktiszon és az Antarktiszon
az előfeltétele annak, hogy a bolygó abban az állapotban maradjon,
ami lehetővé tette a modern civilizációk létrehozását.
A gleccserek olvadásának látványa
ezért ad hát hatalmas aggodalomra okot,
függetlenül attól, hogy a Kebnekaise apró gleccseréről,
vagy Grönlandról beszélünk-e,
mert mindezek együttesen járulnak hozzá
a bolygó hűtését végző fantasztikus képességhez.
Ez a hűtő hatás létfontosságú volt a holocénben
a Föld hőmérsékletének stabilan tartásához.
A bolygó jégfelületeiről éppen a megfelelő mennyiségű napenergia
verődött vissza az űrbe.
Egy állandó fehér felületről, mint amit itt is látunk,
a napból érkező hő 90-95 százaléka verődik vissza.
Amikor ezek a jégtakarók megolvadnak,
nemcsak összezsugorodnak,
és a peremterületeken elsötétedve hőt nyelnek el,
de a jég felülete is folyékonnyá válik,
ami jelentős mértékben megváltoztatja a jég színét, és eljuthatunk oda,
hogy a jégtakarók átváltoznak: önhűtő állapotból
önmelegítő állapotba kerülnek,
és ez a legdrámaibb fordulópont a Föld rendszerében.
A fordulópont egy olyan pont,
amelyen túl egy változás visszafordíthatatlanná válik.
Olyan ez, mint egy lejtőn parkoló vonat,
ami gurulni kezd.
A fékek felmondják a szolgálatot,
így a vonat csak gyorsul, egyre csak gyorsul,
mígnem egy ponton elveszítjük az irányítást.
A fékek, melyek megakadályozhatnák
a grönlandi jégsapka elolvadását, már elkezdtek tönkremenni.
Amikor húszévesen idejöttem,
álomnak tűnt az egész,
DÁNIA ÉS GRÖNLAND GEOLÓGIAI FELMÉRÉSE
mert olyan tájakat láttam, amiket addig csak tankönyvekben.
Jason azon sok tudós egyike a világban,
akik bizonyítékai és meglátásai
kulcsfontosságúak voltak Johan kutatásaihoz.
A Grönlandra hulló hó évezredek alatt felgyülemlett,
egyfajta jégdómot alkotva.
Több mint három kilométer vastag, és ott fent az atmoszférában
rendkívül hideg van.
Olvadás közben a jégsapka felszíne
melegebb légrétegbe süllyed,
ami felgyorsítja az olvadást.
Minél jobban olvad, annál hűvösebb
klímára lenne szükség a folyamat megfordításához.
De a mai éghajlat már így is túl meleg Grönland számára.
Szóval a jelenlegi helyzetben Grönland már túl van a határértéken,
ahol 10 000 köbméter jeget veszít másodpercenként.
Ez az átlagos veszteségi ráta.
Ez a veszteség az éghajlat felmelegedésével folytatódik.
Tehát Grönland elveszett?
Kétségkívül igen.
Hacsak nem tudjuk a Föld klímáját számottevően hűteni,
a grönlandi jégsapka olvadása elkerülhetetlenül folytatódik.
A tragédia a dologban az, hogy a fordulópontok egyik jellemzője,
hogy ha egyszer elindítottad, a folyamat leállíthatatlan.
Vége a dalnak. Túl késő. Nem lehet azt mondani:
„Hoppá! Mégsem akarom megolvasztani a grönlandi jeget.
Csináljuk vissza!”
Akkor már túl késő.
A fordulópontok átlépésével eljuthatunk oda, ahonnan nincs visszaút,
amivel lényegében kényszerítjük a bolygót,
hogy visszafordíthatatlanul eltávolodjon
egy olyan állapottól, ami a mi esetünkben
minket, embereket képes eltartani.
A grönlandi jégsapka elolvadása
világszerte hét méterrel emelné meg a tengerszintet.
Képzeljünk el egy olyan világot, melyben a tengerszint nem állandó!
Folyton változik.
Tengerparti városok százait fenyegeti
az emelkedő tengerszint.
A tengerszint stabilitása kulcsfontosságú volt
a civilizáció létrejöttében.
A Mad Max jövőképével állunk szemben.
De Grönland a Földnek csupán az egyik sarki jégsapkája,
ami eltörpül a déli ikertestvére mellett.
Nem is olyan régen
még azt hitték, hogy az Antarktisz
az ellenálló rendszer.
Ez volt az a jégtakaró, amelyet nem érintett az éghajlatváltozás.
De ez mára teljesen megváltozott.
Mostanra felgyorsult a tömegveszteség
és az Antarktisz jegének az óceánba olvadása.
Nyugat-Antarktisz több mint ötméteres tengerszint-emelkedést eredményezne,
ha teljesen elolvadna,
Kelet-Antarktisz pedig ennek a tízszeresét,
azaz 50 méteres tengerszint-emelkedést eredményezne.
Ricarda Johan egyik munkatársa,
aki a fordulópontok kölcsönhatását vizsgálja.
A lényeg, hogy a Föld rendszerén belül
minden mindennel összefügg.
Ha az éghajlati rendszer egyik eleme
egyszer átbillen a fordulópontján,
utána még valószínűbb,
hogy a rendszer más elemei is átlépik a saját kritikus határértéküket,
vagyis olyan ez, mint a dominóeffektus.
Ha egy dominót meglökünk,
az láncreakciót indíthat el.
Látható, hogy a jelenlegi globális felmelegedéssel
növeljük a kockázatát annak,
hogy átlépjük a Föld rendszerének fordulópontjait.
A fordulópontok átlépése visszafordíthatatlan változásokat hoz,
aminek következtében a bolygó, ami most a legjobb barátunk,
kénytelen lesz csökkenteni magán a terhet,
szén-dioxidot magába szívni,
elnyelni a hőt és egyéb behatásokat,
és átlépni egy határt, amin túl saját magát kezdi hevíteni,
és az ellenségünkké válik.
Az éghajlatot természetesen az üvegházhatást okozó gázok melegítik,
ezért a kibocsátás egy adott szintjét tekintjük
az egyik globális fordulópontnak.
A Föld átlaghőmérséklete már jóval
az ember megjelenése előtt is szorosan követte a légkör
szén-dioxid-koncentrációjának változását.
A holocén alatt
ez a koncentráció viszonylag állandó volt,
IDŐ (ÉVEKBEN)
de az ipari forradalommal mindez megváltozott.
1988-ban túlléptük a milliónkénti háromszázötven
szén-dioxid-részecskés koncentrációt a Föld légkörében.
Akkor léptük át a határt.
Azóta áll fenn a veszélye, hogy olyan változásokat idézünk elő,
melyek féktelen melegedéshez vezetnek.
Amikor a 350 PPM értéket átlépi
a Föld légkörének szén-dioxid-koncentrációja,
azzal belépünk a veszélyzónába.
Tehát milliónként 350 részecske jelenti Johannál az első határértéket,
és ezt bizony már jócskán meghaladtuk.
Jelenleg a légkör szén-dioxid- koncentrációja megközelítőleg
milliónként négyszáztizenöt részecske.
Kezdjük érzékelni a hatásait annak,
hogy átléptük az éghajlati veszélyzóna határát,
hiszen egyre gyakoribb a szárazság,
a kánikula, az árvíz.
Felgyorsult a jég olvadása,
a permafroszt felengedésének folyamata, és nőtt az erdőtüzek gyakorisága.
És már a második határérték sincs messze.
Rohamosan közelítünk a milliónkénti 450 szén-dioxid-részecskés koncentrációhoz.
Egy bolygó veszélyzónáját
a tudomány a bizonytalansági tartomány alapján határozza meg.
Ma úgy véljük, hogy ez a tartomány a tudomány szerint
háromszázötven PPM,
ami a határérték
a biztonságos zóna és a veszélyzóna között,
és a felső 450 PPM-es határ közé tehető,
amelynél a veszélyzónából átlépünk a fokozottan veszélyes zónába.
A fokozottan veszélyes zónába érve
igen valószínű, ha nem elkerülhetetlen, hogy fordulóponthoz érkezzünk.
És ez még egy óvatos becslés,
hiszen a fordulópontok a környezetünkben már jelenleg is érzékelhetők.
Egyszerűen fogalmazva, a bolygó éghajlati korlátja
1,5 fokos felmelegedéssel egyenértékű,
ami bizonyítékul szolgál,
hogy óriási kockázatot vállalunk, ha megengedjük magunknak,
hogy efölé menjünk.
Most 1,1-nél járunk, de rohamosan haladunk az 1,5 felé,
és az egyetlen esélyünk, hogy a bolygó korlátain belül maradjunk
az éghajlat vonatkozásában az, hogy megvalósítsunk
egy fosszilis üzemanyagtól mentes világgazdaságot a következő 30 évben.
A célul kitűzött globális hőmérséklet hírét felkapta ugyan a sajtó,
Johan azonban tudta, hogy ez csupán egyetlen elem a sokból,
hiszen bolygónk stabilitása nem csak az éghajlat függvénye.
Még több kutatást és bizonyítékot kellett felmutatni,
hogy kimondhassuk azt, hogy négy bioszférakorlát is létezik.
Ezek a Föld élővilágának korlátait jelentik.
Az első a terepszerkezeti korlát.
ÉLETKÖZÖSSÉGEK
Miből áll a földi életközösségek színtere?
A három esőerdőből, a mérsékelt övi erdőből,
a tajgákból,
a füves területekből,
és a vizes élőhelyekből.
A második a biodiverzitás,
A BIOLÓGIAI SOKFÉLESÉG
vagyis a vízi és szárazföldi fajok összessége.
Aztán a harmadik, a Föld vérárama, a vízkörforgás.
ÉDESVÍZ
És végül a tápanyagellátás…
TÁPANYAGOK
amely létfontosságú az élő bioszféra működéséhez,
a nitrogén és a foszfor körforgásához.
Az első bioszférakorlát a földi élőhelyek összetételét érinti,
és azzal kapcsolatos, hogy mi miként alakítjuk át a természetes élőhelyeket.
Gyorsan közeledünk egy jelentős fordulóponthoz,
méghozzá a bolygó egyik legnagyobb, máig fennmaradó vadonjában,
Amazóniában.
Carlos Nobre évtizedek óta tanulmányozza
az esőerdő jelentőségét bolygónk stabilitása szempontjából.
Ő kongatta meg először a vészharangot.
SAO PAULO MODERN TANULMÁNYOK INTÉZETE
1971 és 72-ben még láttam a háborítatlan Amazóniát.
Láttam az erdőt
meg a folyókat.
Együtt úsztam a piranhákkal a Rio Negróban,
és soha semmi bajom nem esett.
Azóta az Amazonas-medence nagy területeit letarolták
állattenyésztés és szójatermesztés céljából.
Carlos rádöbbent, hogy ez közelebb taszít minket ahhoz,
hogy visszafordíthatatlan változást idézzünk elő a fennmaradó területeken.
1998-ban kezdtünk bele minden idők legnagyobb tudományos kísérletébe,
amit trópusi esőerdőben végeztek.
Tornyokat építettek az esőerdőben,
tanulmányozni, hogyan teremti meg a saját klímáját.
Az adatok szerint az esőerdő nagy része kiszáradásnak indult.
Amazóniában a száraz évszak legfeljebb három hónapig tart.
De a globális felmelegedés
és erdőpusztulás következtében, melyeket az emberi tevékenység,
főként az állattartás
és a szójatermesztés okozott, a száraz évszak évtizedenként
hat nappal meghosszabbodott 1980 óta.
Ahogy az erdő zsugorodik és szétaprózódik,
úgy csökken a víz-újrahasznosító
valamint az esőzést generáló képessége a száraz évszakban.
Ha a száraz évszak négy hónapnál is hosszabb lesz,
a dzsungel fái elpusztulnak, és füves puszta veszi át a helyüket.
Ezt a folyamatot nevezzük elszavannásodásnak.
Már látható, hogy Amazónia egyes területei változásnak indultak.
Ha az irtás az erdőterület 20-25%-át is meghaladja,
a globális felmelegedés pedig tovább nő,
valószínűleg visszafordíthatatlan elszavannásodást fogunk tapasztalni,
amely Amazónia teljes területének 50-60%-át érintheti.
Amazónia esőerdőinek közel 20%-át már elveszítettük.
Lehet, hogy a „bolygóbarát” Amazóniát
hamarosan a bolygónk ellenségévé változtatjuk.
Miközben a dzsungel szavannává alakul, fák halnak meg,
és szén-dioxid kerül ki a légkörbe.
Carlos számításai szerint Amazóniából kétszázmilliárd tonna kerülhetne ki
a következő 30 évben.
Ez megegyezik az elmúlt öt év során az egész világon
kibocsátott szén-dioxid mennyiségével.
Nagyon-nagyon közel vagyunk a fordulóponthoz.
Aggódunk az éghajlati krízis leküzdése miatt?
Aggódunk, hogy az erdőben tudjuk-e tartani a szén-dioxidot,
vagy nem foglalkozunk vele?
Most már bőven van okunk az aggodalomra.
A mezőgazdasággal még mindig a természet ökoszisztémáin belülre terjeszkedünk.
Még mindig ritkítjuk az esőerdőket.
Ez az iram az egész rendszert veszélybe sodorja,
és nem csak az esőerdőket.
Minden fa felbecsülhetetlen értékkel bír bolygónk stabilitásának fenntartásában.
Olyannyira, hogy ha a világ erdőinek csak 25%-át elveszítjük,
az is katasztrofális fordulópontokhoz vezethet.
És már közel a 40%-át kiirtottuk.
Jócskán túlléptük ezt a korlátot, és már a veszélyzónába értünk.
Az erdőirtás másik jelentős következménye a természet biológiai sokféleségének
elvesztése.
A biológiai sokféleség a második bioszferikus korlát,
mivel ez az alapja annak, hogy érvényesülni tudjunk a Földön.
Mégsem bánunk jól vele.
A természet olyan mértékben és léptékben pusztul,
BIODIVERZITÁS- ÉS ÖKOSZISZTÉMA-TANÁCS
ami a történelmünkben példátlan.
Anne Larigauderie egy ökológus,
akit aggasztanak az egyre szaporodó bizonyítékok.
A világ minden táján
hanyatlik a természet.
A megközelítőleg összesen nyolcmillió állat- és növényfajból
egymilliót a kihalás veszélye fenyeget.
Ha továbbra is ezt a negatív irányvonalat követjük,
lehet, hogy egy hatodik tömeges kipusztulással kell szembenéznünk.
Mindössze 50 év alatt
az emberiség kiirtotta a világ vadon élő állatainak 68%-át.
Nyilvánvaló, hogy egy biodiverzitási krízis kellős közepén vagyunk.
Ha elveszítjük az élet ezen struktúráját,
a biológiai sokféleséget, az a saját földi életünket veszélyezteti.
A biológiai sokféleség jelenlegi negatív alakulásával
nem leszünk képesek táplálni a bolygót.
Ehhez egy jól funkcionáló természetre van szükség.
Johanra egy, az otthonához közeli történet
volt igazán nagy hatással.
Kinyitottam az újságot, és olvastam, hogy brit tudósok Svédországba érkeztek,
hogy rövidszőrű poszméhkirálynőket lopjanak.
Állítólag éjszaka belopóztak,
elraboltak, és magukkal vittek száz dongókirálynőt
az Egyesült Királyságba,
hogy megmentsék, amit az idők során elpusztítottak.
A rövidszőrű poszméhek Európa-szerte
az élelmiszernövények legfőbb beporzói,
de az 1990-es évekre az Egyesült Királyságban már kipusztultak.
Szóval lényegében
az egyik ország arra kényszerül, hogy egy másik országtól
visszalopjon néhány beporzást végző dongót,
hogy így tegye működővé az ökoszisztémát.
Engem személy szerint
ez döbbentett rá arra, hogy a helyzet
tényleg komoly.
A világ növényfajainak körülbelül 70%-a
függ bizonyos mértékben a rovarok beporzásától.
De a belterjes monokultúra elterjedése
a rovarok számának drasztikus csökkenéséhez vezet.
A dolog iróniája, hogy a világ élelmiszer-termelése
lényegében
éppen azt pusztítja el, amitől a leginkább függ.
Ez nem csupán azt az alaptézisét bizonyította
a biodiverzitás-kutatásnak, hogy a biológiai sokféleséget
az emberi fajnak nem pusztán annak szépsége miatt,
vagy egyfajta erkölcsi kötelességből kell megóvnia a növény- és állatvilág
más fajai érdekében.
Szó sincs róla. Ez a társadalmunk működésének eszköztára.
Ez egy fontos darabkája
az élelmiszergyártás, a tiszta levegő, a tiszta víz,
a szén-dioxid-szekvesztráció és a tápanyag-újrahasznosítás kirakósának.
Tudósok megpróbálták felmérni az előnyeit
a rovarok által végzett munkának,
mellyel napról napra, tömegesen,
fajtánként kissé eltérő szolgáltatásokat nyújtanak,
melyek értéke megfoghatatlan, egészen addig, amíg egyszer csak…
el nem tűnnek.
Egy rovarok nélküli bolygó működésképtelen.
És természetesen ez a hanyatlás nem csupán a rovarokra korlátozódik.
A vadon élő állatok a mezőgazdaság terjeszkedésével kiszorultak
a Föld élhető területeinek jelentős részéről.
A Föld összes madara közül ma mindössze
harminc százalék él vadon.
A bolygó összes emlőséből pedig
a vadon élő fajok mára csupán négy százalékot tesznek ki a mérlegen.
Ezek után hol van a biológiai sokféleség korlátja?
Mennyit veszíthetünk még a természetből,
mielőtt a társadalmaink összeomlanak?
Számos különböző fordulópont van
a természet világában,
és nehéz pontosan értelmezni
hol is van a biológiai sokféleség korlátja,
hiszen az élet rendkívül bonyolult.
A környezeti veszteség esetében nehéz konkrét korlátot megjelölni
a természet összetettsége miatt,
de egy dolog kétségtelen:
már jócskán átléptünk rajta.
Mélyen a veszélyzónában járunk.
Egy olyan veszélyes helyzetben,
amikor fajok elvesztéséről és ökoszisztémák elpusztításáról van szó,
és muszáj megfékeznünk a biodiverzitás csökkenését,
amilyen gyorsan csak lehet.
Most van itt az ideje, hogy ezt célként tűzzük ki
a 2021-es és 2022-es évre.
Azaz az évtized elejére.
Törekednünk kell a természeti veszteségek nullára redukálására.
A maximálisan megengedett 1,5 Celsius fokos felmelegedés megfelelője
mától kezdve nulla természeti veszteséget jelentene.
A harmadik bioszférakorlát a bolygó vérkeringéséhez kapcsolódik,
mivel az édesvíz egy másik olyan alapelem,
amelytől függ a társadalom.
Tudták, hogy önöknek és nekem is nagyjából
napi 3000 liter édesvízre van szükségünk
fejenként az életben maradáshoz?
Most a fejükhöz kaptak: „Istenem! Három tonna víz? Az meg hogy lehet?”
Igen, iváshoz és higiéniai célból csak napi 50 literre van szükségünk.
A világ gazdagabbik részén további 100 litert használunk fel
mosásra és háztartási szükségletekre,
és az ipar még további 150-et. Ez körülbelül 300 liter.
A többi, azaz 2500 liter élelmiszer-előállításra kell.
Ennyi édesvizet használunk fel a tányérunkon lévő étel előállításához,
amit megeszünk.
Az édesvíz Johan számára különleges jelentőséggel bír.
Ez volt a doktori értekezése témája,
és sok évnyi kutatásé Afrika félsivatagos régióiban.
Napkeltétől egészen napnyugtáig
pokolian izzadva sétáltam körbe,
hogy adatot gyűjtsek,
talajszerkezeti és talajmintákat vegyek,
és talajnedvességet mérjek.
Szélsebesség- és csapadékadatokat jegyeztem fel.
Levélfelületi indexeket számoltam. El sem tudják képzelni,
milyen óvatosan kell egy tudósnak négyzetmilliméterben méricskélnie
egy-egy növény teljes levélfelületét.
Tudnia kellett a részleteket egy sokkal nagyobb kérdés megválaszolásához.
Mennyi víz kell a világ élelmezéséhez?
A mesterképzésem során adott bizonytalan válaszom ez volt:
„Igen. Úgy tűnik, van elég víz.”
De az éremnek két oldala van.
Van-e az édesvíz-felhasználásnak egy olyan küszöbértéke,
amely felett a rendszer összeomlik?
Átvizsgáltuk a világ összes vízgyűjtőjét
és aztán, úgymond,
meghatároztuk, hogy egy adott vízgyűjtő területen
mekkora minimálisan átfolyó vízmennyiség kell
a rendszer nedvességtartalmának fenntartásához,
illetve virágzó ökoszisztémák,
jó vízellátás, működő vízgyűjtők meglétéhez.
Az egyes folyókból jelenleg kivont vízmennyiségekből kiderül,
hogy miért fenyeget közülük többet is a kiszáradás veszélye.
Felméréseink szerint az édesvíz terén globálisan jelenleg még
a biztonságos zónában vagyunk, de gyorsan haladunk a veszélyes zóna felé.
A bioszféra utolsó korlátja
a tápanyagok, a nitrogén és a foszfor áramlását érinti.
Ezek minden élőlény alapvető alkotóelemei,
a műtrágyák kulcsfontosságú összetevői.
Johan első kézből tapasztalta meg a használatuk elterjedésének hatásait.
Gyermekkorának nyarait egy balti-tengeri szigeten töltötte.
Imádtunk halat fogni.
Leggyakrabban a legjobb barátommal, Andersszel,
és az öcsémmel, Nicklausszal horgásztam.
Így hát mi hárman gyakran
kérdezhettük volna a szüleinktől:
„Kértek halat vacsorára?”
Aztán a kifogott halakat haza is vittük.
Az egyik alkalommal kieveztünk
úgy egy-két tengeri mérföldnyire a nyílt Balti-tengerre,
ahol aztán kézzel fogtuk a tőkehalakat.
Akkoriban én voltam a legjobb a halak leöblítésében,
úgyhogy egy óra múlva abba kellett hagynom a halfogást,
mert annyi tőkehalat fogtunk, hogy csak úgy tudtuk hazavinni,
ha rögtön a helyszínen feldaraboltuk.
A sirályok meg elleptek minket,
mert olyan sok volt
a belsőség, meg a haldarab, amiket azért vagdostam le,
hogy elférjünk a csónakban.
És ez gyerekként óriási izgalmat jelentett.
Néhány évtized múltán, manapság, teljesen más a helyzet.
Senki sincs, aki tőkehalra pecázva kihajózna,
mert a tenger szó szerint kiürült.
Pontosan ugyanúgy néz ki, mint a 70-es és 80-as években,
amikor felülről nézed a vizet,
de ha a felszín alatt vizsgálod, már teljesen más a helyzet.
Johan gyerekkorában a Balti-tenger egészséges környezetnek számított,
melyet a tőkehalhoz hasonló ragadozó halak uraltak.
És bár a túlhalászás meggyérítette a halállományt,
mégis a környező területekről a vízbe kerülő műtrágya volt az,
ami katasztrófába sodorta a Balti-tengert.
Ez most a világ legszennyezettebb tengere.
Nagy aggodalomra akkor van ok, ha sok a Balti-tengerhez hasonló
szennyezett tenger a bolygón,
mert ez annak a jele,
hogy az egész bolygó
fokozatosan elveszíti az ellenálló képességét, és egyre csak gyengül.
Elena Bennett a műtrágyák hatásainak szakértője.
Kivonjuk a nitrogént a levegőből, és kémiailag alakítjuk át
a növények által hasznosítható formába,
vagy mint a foszfor esetében, kiássuk a földből.
Kibányásszuk.
Kifejlesztettük a foszfor bányászatának kémiai útjait, módjait,
melyek sokkal hatékonyabbak voltak,
és ez alapvetően megduplázta, megtriplázta,
vagy akár meg is négyszerezte az élelmiszer-termelést világszerte.
Ez felbecsülhetetlen volt a növekvő népesség élelmezésében,
de hozzászoktunk, hogy több műtrágyát használunk,
mint amennyit a növények képesek felvenni.
A fel nem használt tápanyagokból így aztán
a folyókba is túlságosan sok kerül.
Ezt a folyamatot nevezzük eutrofizációnak.
Amit látunk, az az algák virágzása.
Olyan, mintha kékeszöld habos trutyi lenne a tó felszínén.
Gyakran a szaguk is borzasztó,
mert érezhető, hogy az alga rothadásnak indult.
A lebomláshoz oxigént használ.
A lecsökkent oxigéntartalom megváltoztatja a kémiai összetételét
a tó fenekén lévő üledéknek, aminek hatására az foszfort szabadít fel.
Amint jelentkezik az eutrofizációs probléma, a tó azt mondja:
„Ó! Oké. Rontsunk tovább a helyzeten!”,
és egyszerűen létrehoz egy pozitív visszacsatolási ciklust,
ami egyre több és több foszfort termel,
ami a tóba jutva lényegében fenntartja ezt az állapotot.
Ugyanezt a problémát tapasztaljuk
az óceánok eutrofizációja kapcsán,
ahol úgynevezett halott zónák alakulnak ki
ugyanazoktól a tápanyagoktól,
és most ilyen halott zónákkal találkozunk
több száz helyszínen szerte a világban.
Az óceán eutrofizációja fontos szerepet játszhatott
a világ öt korábbi tömeges kipusztulást eredményező eseményeinek egyikében.
Már napjainkban is
bizonyos halott zónák kiterjedése
eléri a több tízezer négyzetkilométert is.
A foszfor és a nitrogén túlzott használata
az egyik legkevésbé ismert, mégis legkárosabb hatás,
ami a bioszférát támadja.
Már mélyen a veszélyzónában vagyunk.
Már jócskán átléptük a tápanyagkorlátot.
Ezen nem gondolkodunk el túl gyakran,
de szerintem ezt a korlátot a jelenleginél sokkal komolyabban kellene vennünk.
Tápanyagok, víz, erdőségek,
biológiai sokféleség és az éghajlat.
Bolygónk öt nagy alkotóeleme,
amely a stabilitást szabályozza,
és elősegíti az életben maradásunkat.
De Johan és kollégái tudták, hogy ezzel még mindig nem teljes a kép.
Egy kevésbé ismert, az óceánokban zajló drámát
eddig még nem vettek számításba.
Bolygónk stabilitására gyakorolt hatása felülmúlhatja az összes többit.
Amikor szén-dioxidot bocsátunk ki a légkörbe,
a kibocsátott szennyező anyagok egyharmada az óceánban végzi.
Terry Hughes évek óta szorosan együttműködik Johannal.
Ez megváltoztatta az óceán kémiai összetételét.
Megváltoztatta a kémhatását,
így kevésbé lúgos vagy savasabb lett.
Ezért is hívják ezt az óceánok elsavasodásának.
Amikor a szén-dioxid feloldódik a vízben,
szénsav képződik.
Ez a hidegebb vizeket veszélyezteti.
Az utóbbi évtizedekben
a világ óceánjai 26%-kal savasabbak lettek,
és amíg a szén-dioxid koncentrációja
a légkörben továbbra is magas marad,
az óceánok vize egyre savasabbá válik majd.
A sav reakcióba lép a vízben lévő vegyületekkel, a karbonátionokkal,
így csökkentve azok koncentrációját.
Ez számos élő organizmust érint,
főként azokat, amelyeknek
karbonátra van szükségük a vázépítéshez.
Ilyenek a puhatestűek, az osztrigák, a kagylók.
Az óceán elsavasodásának baljós története van.
A globális szintű elsavasodás,
az óceánok PH-értéke valóban tömeges kipusztulást eredményezhet.
Ezzel már többször is találkoztunk a Föld története során.
Szóval a bolygó éghajlatának
manipulálása közben szó szerint a tűzzel játszunk,
az előre nem látható következmények miatt,
ami együtt jár a bolygó korlátainak átlépésével
egy ismeretlen területre.
Az óceán elsavasodását tekintve még a biztonságos zónában vagyunk,
de már a veszélyzóna,
és egy potenciális tömeges kipusztulást okozó katasztrófa felé tartunk.
A Föld minden komplexitása ellenére
Johan és munkatársai rájöttek, hogy mindössze kilenc rendszer létezik,
amely bolygónk stabilitását adja.
De még nem azonosították be,
hogy ezek közül kettőnek mik a korlátai.
Az első a mesterségesen előállított szennyező anyagok egyvelege.
Ezeket „új egységeknek” nevezzük, és ide sorolunk mindent,
a nukleáris hulladékoktól kezdve a tartós szerves szennyező anyagokon át
a nehézfémterhelésig,
illetve a mikroműanyagokig.
Az emberek százezerféle új anyagot hoztak létre,
amelyek közül bármelyik katasztrofális hatást gyakorolhat a környezetre.
Ennek határértékét még nem számszerűsítették.
Egyszerűen nem ismerjük a hosszú távú,
vagy halmozott hatásait ezeknek a szennyező anyagoknak,
de a legtöbbjük bolygószintű zavart okozhat
ha valahogy nem kontrollálják.
Egy szennyezőanyag-félének máris globális hatása van,
olyannyira, hogy saját határértékkel rendelkezik.
Az aeroszolok lényegében a légkörben található részecskék.
Légszennyező részecskéknek nevezzük őket.
AEROSZOLOK
Az aeroszol-szennyezés 75%-a fosszilis tüzelőanyagok égéséből származik.
Elhomályosítják az eget,
mert az aeroszolok felfogják a napfényt, és szétszórják, akár a tükör.
Ezek okozzák az úgynevezett „globális szürkületet”.
Veerabhadran egész életében
a körülöttünk és felettünk lévő levegőt tanulmányozta.
Az aeroszolok más hatást is gyakorolnak az éghajlatra,
mivel csökkentik a nap fényét, ami a fő energiaforrás,
ami a bolygó hőmérsékletét szabályozza, így az aeroszolok némi lehűlést okoztak.
Amikor klímatudósok, mint én azt mondják, hogy az aeroszolok lehűtik a bolygót,
és felfogják a meleget, azt hihetjük, ez egy jó dolog,
de sajnos nem így van.
Emiatt a felfogó hatás miatt
még mindig nem látjuk teljes egészében az üvegházhatásnak nevezett szörnyet.
Az aeroszolok ezen hűtő hatása elfedi
a globális felmelegedés nagyjából 40%-át,
és ezért nagy árat fizetünk.
A levegőszennyezés évente több mint hétmillió ember halálát okozza,
és átlagosan három évvel csökkenti a várható életkort
mindannyiunk esetében.
A levegőszennyezés küszöbét ezidáig tudományosan még nem határozták meg.
Pusztán a hét és félmillió halálesetre alapozva
amelyet ezek a részecskék okoznak, én azt mondanám, hogy már átléptük
az aeroszolokra vonatkozó korlátot.
Az utolsó, kilencedik küszöb az ózonréteg.
A többi határértéktől eltérően, ez az egy
AZ ÓZONRÉTEG
jó irányba tart.
Az ózon felfogja a káros
ultraibolya sugárzást, ami közvetlen hatást gyakorol
a DNS-re, és olyan halálos betegségeket okoz, mint a bőrrák.
Az Antarktisz feletti ózonlyuk felfedezése
a nyolcvanas években ezért okozott
globális szintű pánikot.
Amikor felfedezték az ózonlyukat,
amelyet a légkörbe kerülő kémiai szennyezőanyagok okoztak,
meggyőzték a nemzeteket ezek forgalomból való kivonásáról.
Fantasztikus volt, hogy a tudományos figyelemfelhívás
politikai lépéseket eredményezett.
Ez az első és egyetlen példa arra,
hogy sikerült kézbe vennünk az egész bolygó sorsát.
Visszatérhetünk egy biztonságos működéshez
egy olyan bolygókorlát kapcsán, melynek vonatkozásában
a veszélyzónába léptünk,
majd visszakerültünk egy biztonságos működési zónába.
Ezt tényleg fantasztikus volt látni.
A tudósok megkongatták a vészharangot, és a világ cselekedett.
Johannak és kollégáinak köszönhetően
már tudjuk, hogy a bolygónak kilenc korlátja van,
és ismerjük az áttörésük veszélyeit.
Az ózonréteg mellett, legalábbis egyelőre,
a biztonságos zónában vagyunk az óceán elsavasodásával és az édesvízzel is.
Még nem tudjuk, milyen közel vagyunk a légszennyezés,
a többi szennyezőanyag vagy az „új egységek” veszélyzónájához.
De igencsak aggasztó, hogy legalább négy korlátot
már átléptünk a kilencből.
Az éghajlatét, az erdőveszteségét, a tápanyagokét és a biodiverzitásét.
Visszavonhatatlanul fordulópontokat lépünk át,
és veszélyesen közel állunk hozzá, hogy a Földet olyan állapotba hozzuk,
amelyben nem képes a civilizációink támogatására.
Amit ma a világban látunk, az igazolja a bolygókorlátok elméletét.
Egyértelmű, hiszen az éghajlatot illetően a veszélyzónában vagyunk,
a biodiverzitás csökkenése kapcsán pedig a fokozottan veszélyesben.
Látjuk a szárazság erősödését, az esőerdőkre gyakorolt hatásokat,
az ausztráliai és az amazóniai erdőtüzeket,
a felgyorsult jégolvadást és a korallzátonyok összeomlását.
Azon tudósok számára, akik szemtanúi bolygónk változásainak,
ezek a veszteségek nem csupán számadatok.
Terry Hughes egész életében a korallzátonyokat tanulmányozta.
A kifehéredett korall nagyon beteg.
A korallok kifehérednek, amikor a víz körülöttük túlságosan meleg,
ez pedig egyre nagyobb gyakorisággal és intenzitással fordul elő
a globális felmelegedés következményeként.
Olyan szélsőséges hőmérsékleti viszonyok mellett,
amit a tömeges kifehéredés alatt láthattunk az utóbbi évtizedekben,
igen gyorsan elpusztulhatnak.
Megfőnek.
Egy korall-kifehéredés ökológiai lábnyoma tízszer nagyobb, mint a legextrémebb
ötös kategóriájú trópusi cikloné.
A mérési skálán kívül esnek a hatásuk mértékét
és az előfordulásuk gyakoriságát illetően is.
Terry a Nagy-korallzátonyt tanulmányozza,
a világ legnagyobb zátonyrendszerét.
A kifehéredés elszigetelt és ritka jelenség volt,
de az elmúlt két évtizedben
tengeri hőhullámok kiterjedt kifehéredést idéztek elő.
Az öt legnagyobb fehéredésből három
az elmúlt öt évben történt.
Aggódunk a két kifehéredés között eltelt idő lerövidülése miatt.
Közvetlenül egymást követő kifehéredést
a Nagy-korallzátonyon először
2016 és 2017 nyarán láttunk.
A köztük eltelt időnek igen nagy a jelentősége a regenerálódás miatt.
A zátony koralljainak fele már elpusztult.
Terry munkájához tartozik a légi feltérképezés is,
hogy dokumentálja az egyes kifehéredések kiterjedését.
A légi feltérképezés során
a lehető leglassabban és legalacsonyabban repülünk,
hogy megnézhessük az egyes korallokat, és hogy mennyi
fehéredett ki közülük, és mennyi nem.
Az összes korall kifehéredett.
Igen. Az baj.
Kilométerekről is láthatóak a kifehéredett zátonyok,
mert szinte világítanak, olyan sok rajtuk a fehér korall.
Ez egy nagyon széles taraj, és szinte az egész fehér.
Ezeket a felderítéseket már ötször elvégezték,
és abból hármat én vezettem.
Az utolsó hármat 2016-ban, 2017-ben és 2020-ban.
Reméltem, hogy soha nem kell ilyen munkát végeznem,
mert nagyon kellemetlenül tudja érinteni az embert.
Bocsánat!
Egy olyan jövő felé tartunk,
amelyben a Nagy-korallzátony
csak egy koralltemető.
A klímamodellezők azt mondják nekünk,
biológusoknak,
hogy a szokásos ipari szén-dioxid-kibocsátás
sorozatos korall-kifehéredéseket eredményez
minden egyes nyáron az évszázad végéig.
Túlléptünk a korall-kifehéredés fordulópontján.
A hozzám hasonló tudósok és ökológusok
már évtizedek óta beszélnek a globális felmelegedésről,
és elkeserítő, hogy nem hallgattak ránk.
Feldühít.
Nem lehangol, feldühít.
Jó okunk van csalódottnak lenni,
mert a tudomány szava egyértelmű,
és az elmúlt 30 évben ezt kommunikáltuk, mégsem a helyes irányba megyünk.
Azt akarom, hogy bepánikolj.
Azt akarom, hogy érezd a félelmet, amit én érzek mindennap,
és azt akarom, hogy cselekedj, ahogy válsághelyzetben tennéd.
Azt akarom, hogy úgy cselekedj, mintha égne a házad,
mert éppen ez történik.
Hónapok óta tombolnak Ausztráliában a bozóttüzek,
a keleti part nagy részét elpusz…
2020-ban Ausztrália pokoli nyarat élt ált.
Az egyetlen kiút jelenleg
a kidőlt fák és lángok közt történő vesszőfutás.
A rekordhőmérséklet és a hónapokig tartó szárazság következtében
50 millió hektárnyi terület vált a lángok martalékává.
Az emberek félnek, hogy ez lesz az új normalitás.
A tudomány szerint viszont nem lesz normalitás.
Daniella Teixeira a barnafejű hollókakadut tanulmányozza,
Ausztrália egyik legveszélyeztetettebb madarát.
A barnafejű hollókakaduk nagyon közel engedik az embert.
Megismerik, hogy ki vagy, és merre jársz rendszeresen.
Szerintem próbálnak minket kiismerni,
így odamehetsz hozzájuk, beülhetsz a fa alá,
ahol táplálkoznak, és egyenként megismerheted őket.
Amikor biztonságossá vált,
Daniella visszatért egyik fő kutatóhelyére,
az Ausztrália déli részén található Kenguru-szigetre.
Február van, a kakaduk fészkelési időszaka.
A vadon élő állatoknak hűlt helye.
Semmi sem maradt.
Olyan, mint
egy brutális mészárlás.
Mintha egy ismeretlen helyet bámulnék.
Mintha nem az általam ismert helyen lennék,
hiszen annyira más.
Az elmúlt négy évben ezen a helyen dolgoztam.
Pont itt, szóval…
ennél durvább nem is lehetne. Ez a hely tényleg…
Itt esténként nagy nyüzsgés volt.
Mostanra a fiókák is kikeltek volna.
Ez szívszorító.
Jézusom!
Ismerem ezt a fészket.
Elég jól.
Szörnyű ilyen állapotban látni.
És nem maradt más,
csak az égett fémpántok a földön.
Ezeket a vaslemezeket
a fészkeknek otthont adó fákra tesszük,
hogy az oposszumok ne tudják
elrabolni a fiókákat.
És most látni ezeket a lemezeket szanaszét heverni
itt lent a földön…
A tűztől nem tudták megvédeni őket.
Ez egy ökológiai katasztrófa. Kétség sem fér hozzá.
A 2020-as bozóttüzek Ausztrália történetének
legpusztítóbb tüzei voltak.
A klímatudósok régóta beszélnek az ilyen eseményekről…
QUEENSLANDI EGYETEM
…és számítottunk rá, hogy ez megtörténhet,
de szerintem senki sem gondolta, hogy ilyen hamar sor kerül rá,
és ennyire súlyos lesz.
A tudósok becslése szerint
a tűz hárommilliárd állatot ölt meg, vagy szorított ki az élőhelyéről.
1,43 millió emlőst,
2.46 milliárd hüllőt,
180 millió madarat,
és 51 millió békát.
Ezek óriási számok.
A következmények beláthatatlanok.
Számomra felfoghatatlan.
Természetvédőként nem ezzel kellene foglalkoznunk.
Szerintem ez komoly figyelmeztetés.
A pusztító nyári tüzek megmutatták,
hogy ezek a hatások már most érintenek minket,
és hogy ennek hosszan tartó következményei lesznek.
Ő most hová mehet?
A tüzeket és a korall-kifehéredést az éghajlati korlátok átlépése okozza.
De a természet pusztítása rejlik amögött is, ami ezidáig
a legmesszemenőbb hatást gyakorolta szétesőfélben lévő bolygónkra:
A COVID-19-világjárvány,
ami az önök életére ugyanolyan hatással volt, mint az enyémre.
A COVID-19 a bolygót érintő olyan hatás volt,
amelyre alig voltunk felkészülve.
Túlterhelte az egészségügyet,
és térdre kényszerítette a világgazdaságot.
ISTEN HOZTA A CARNABY STREETEN!
Bár sokakat meglepett,
az Egészségügyi Világszervezet előre figyelmeztetett rá.
Szerintem csak idő kérdése volt.
EGÉSZSÉGÜGYI VILÁGSZERVEZET
Tönkretettük a természetet. Tönkretettük az ökoszisztémáinkat.
Nagyon agresszív mezőgazdaságot folytatunk.
Hihetetlenül agresszív erdőirtásba kezdtünk.
Ha ehhez hozzávesszük, hogy annyira szennyezett városokban élünk,
ahol nagyon magas a népsűrűség,
véleményem szerint ezek mind hozzájárultak
a vírusok terjedésének kedvező körülmények megteremtéséhez.
A zoonotikus betegségek akkor jelennek meg és terjednek az emberek között,
amikor a természet ellenálló képessége legyengül.
A járványokat nem az egészséges természet okozza.
A betegségek átadása szempontjából
csak bizonyos fajoknál, bizonyos körülmények között,
és akkor alakulnak ki, mikor agresszíven rárontunk az ők saját környezetére.
Ezért az emberi egészség, az állati egészség és a környezetvédelem
szorosan összefüggenek.
A természet alá tartozni jó dolog,
feltéve, hogy nem pusztítjuk el azt
és az ökoszisztémákat sem,
amelyekben más fajok képesek élni.
A COVID-19
úgy érzem, megértette velünk,
életünkben először,
hogy valami, ami valahol egészen máshol elromlik a bolygón,
hirtelen az egész világgazdaságra lesújthat,
és szinte azonnal képes megváltoztatni az életemet.
A COVID-19 megjelenése
egyértelmű figyelmeztetés, hogy nincs minden rendben a bolygónkon,
de egyben esélyt is adott nekünk,
hogy új irányba építkezzünk.
Most, hogy Johan és a munkatársai erre rávilágítottak,
tisztán látjuk a korlátokat.
Láthatjuk a visszautat egy biztonságos térbe,
egy nagyobb ellenállással bíró jövőbe.
Ez elérhető.
Ez már nem a gazdasági növekedésről szól az egyik oldalon,
és a környezeti hatások csökkentéséről a másikon.
Korántsem. Ez már az egész növekedési modell
fenntarthatóság köré építéséről szól, és arról, hogy a bolygó irányítson minket.
Az azonnali prioritás, hogy nullára csökkentsük a szén-dioxid-kibocsátást,
és a lehető legalacsonyabb szinten stabilizáljuk a globális hőmérsékletet.
Még nyitva áll előttünk a lehetőség,
hogy elkerüljük a két foknál nagyobb felmelegedést.
Még a 1,5 fok is elérhető,
de ez a lehetőség
már csak rövid ideig áll nyitva.
Az ipari forradalom kezdete óta
2400 milliárd tonna szén-dioxidot bocsátottunk ki.
Ahhoz, hogy 1,5 fok alatt maradjunk,
nem szabad 300 milliárd tonnánál többet kibocsátanunk.
Ha továbbra is 40 milliárd tonnát bocsátunk ki évente,
a keretünk hét év alatt elfogy.
Természetesen nem állíthatjuk le
hirtelen a világ összes energiaszolgáltatóját,
szóval az egyetlen korrekt módszer,
ha most hajlítunk a kibocsátási görbén, mert a tudomány ezt támasztja alá.
Ez az utolsó esélyünk, hogy hajlítsunk a globális görbén.
Mi a kibocsátás csökkentésének leggyorsabb módja, ami elérhető?
Nos, nincs olyan tanulmány, amely szerint évi 6-7%-nál gyorsabbak lehetünk,
mert az évi 6-7% az tíz év alatt történő felezést jelent.
A károsanyag-kibocsátás tízévenkénti felezése
exponenciális változást jelent.
Ezt a tempót bárki átveheti.
Magánszemélyként is megtehetjük.
Mondhatjuk, hogy: „Mostantól a családom és én
minden évtizedben a felére csökkentjük a kibocsátásunkat.”
Ez alapján nem lenne szükség fosszilis tüzelőanyagokra
egy generáción, azaz 30 éven belül.
Egy cég is képes erre, vagy egy ország. A világ is
képes rá, és meg is kell tennie.
A fosszilis tüzelőanyagok fokozatos kivonásával
visszafordulunk utunkon a biztonságos tér felé
az éghajlatkorláton belül.
Emellett jelentősen csökkenne a légszennyezés,
lassulna az óceánok savasodása,
és csökkenne a biológiai sokféleségre nehezedő nyomás.
De a zéró kibocsátás nem elég.
Ki kell vonnunk a légkörből a bolygót jelenleg túlmelegítő szén-dioxidot is.
Erre van egy nagyon hatékony módszer.
Több fát kell ültetnünk.
A fák milliárdjainak ültetésére irányuló
globális erőfeszítés lehet az egyik legköltséghatékonyabb
és leginkább megvalósítható megoldás
az éghajlati válságra.
Több fát ültetni pedig létfontosságú
a továbbra is kibocsátott szén-dioxid kompenzálásához,
miközben arra törekszünk, hogy a lehető leggyorsabban
elérjük a zéró kibocsátást.
A szén-dioxid megkötése természetesen csak egy a fák által nyújtott előnyökből.
Cheikh Mbow évek óta együttműködik Johannal.
Ő a fák szószólója.
A fák megakadályozzák a talajeróziót.
Fák nélkül kevesebb lesz az eső.
Ha fákat ültetünk a mezőkre,
az növeli a termőképességet,
és a terméshozamot.
Szeretnénk visszahelyezni a fákat
a fenntartható fejlődés középpontjába.
A mi dolgunk fát ültetni oda, ahol nőni tud.
A faültetés és a természetes világ visszaállítása nyilvánvalóan
óriási előnyökkel jár bolygónk biológiai sokféleségére nézve,
de emellett segít stabilizálni az éghajlatot, az édesvizet,
és óriási előnyökkel jár
az élelmiszer-termelésre és azon ellátásokra nézve,
melyeket a természet ingyen biztosít.
Képzeljük csak el, hogy az emberiség hajnala óta először
egy nap egy olyan bolygón ébredhetnénk,
ahol népesebb a vadvilág, mint mikor aludni tértünk!
Van még egy átváltozás, mely szinte hihetetlenül egyszerű,
de lényeges, hogy a bolygónk korlátai között maradhassunk.
Önök vagy én is átvehetjük.
Sőt, bárki, aki szabadon választhatja meg, hogy mit eszik.
Nagyon izgalmas napjainkban a flexitariánusabb étrend:
kevesebb vörös hús, több növényi alapú fehérje, több gyümölcs
és csonthéjas, kevesebb keményítőtartalmú étel.
Ezt az étrendet betartva, és feltételezve hogy mindenki egészségesen étkezne,
valóban visszatérhetnénk egy biztonságos működési zónába,
nemcsak az éghajlat, de a biodiverzitás,
a szárazföld, a víz, a nitrogén és a foszfor vonatkozásában is.
Nagyon izgalmas, hogy az egészséges táplálkozás
talán a legfontosabb módja annak, amit bolygónk megmentéséért tehetünk.
Van még egy létfontosságú átalakulás,
ami visszafordíthatna minket bolygónk összes korlátjának biztonságos zónájába.
Képzeljünk el egy hulladékmentes világot,
ahol nincs mit kidobni!
A hulladékunkat a tervezés hozza létre.
Termékgyártás során
ritkán gondolunk a nyersanyagok visszanyerésére.
Ha ezt a lineáris rendszert körkörössé alakítanánk,
és úgy terveznénk a termékeket, hogy a nyersanyagokat visszanyerhessük,
az erőforrás-felhasználásunk végtelenné válhatna.
Egyre több bizonyíték utal arra, hogy a körforgásos gazdaságok
alapvető fontosságúak, ha esélyt akarunk adni arra,
hogy a világ minden polgára számára
jó életet biztosítsunk.
A hulladék felszámolásával közelebb kerülnénk a biztonságos zónához
az éghajlat, a biodiverzitás és különösen a tápanyagok,
az „új egységek” és a levegőszennyezés tekintetében.
A bolygókorlátok egyértelmű utat jelöltek ki számunkra.
Egyszerű dolgokat, mint a megújuló energiák használata,
egészséges ételek fogyasztása, faültetés,
és a hulladékmentes élet.
Ezek együtt átalakíthatják a jövőnket a Földön.
És ebben az a varázslatos, hogy ezen átalakulások
már a jelenlegi életünkön is azonnal javítanának.
Még ha nem is törődnek a bolygóval,
nem érdekli önöket a méltányosság a világban,
hanem önzőek, és csak önmagukra koncentrálnak,
meg a családjukra és a saját életükre,
ami szerintem egy igazán tiszteletreméltó álláspont,
ha küzdenek a mindennapi életben,
de attól még visszatérnének egy biztonságos működési térbe.
Mindenki azonnal profitálna a tiszta levegőből,
ami egészségesebb és hosszabb élettartamot nyújtana.
A gyermekek egészsége javulna.
A visszatérés a bolygó korlátain belülre
azt is jelenti, hogy nagyobb valószínűséggel
élhetünk stabil piacokkal és munkahelyekkel teli társadalmakban,
ami csökkenti a konfliktusok és az instabilitás esélyét a lakhelyünkön.
Összességében tehát
inkább biztonságos térre vágynak, mintsem veszélyzónára,
ahol minden változóban van.
Hogy mit tegyünk 2020 és 2030 között?
A bizonyítékok alapján úgy látom,
ez döntő fontosságú évtized az emberiség földi jövőjére nézve.
A jövő nincs kőbe vésve.
A jövő a mi kezünkben van.
Az eljövendő évszázadok történései attól függnek,
hogy mit teszünk ebben az évtizedben.
Figyelemre méltó korszakban élünk,
de ez azzal a nagy felelősséggel jár,
hogy határozottan kell cselekednünk.
Nincs vesztegetni való időnk.
Mit tennénk, ha holnap arról számolnának be,
hogy egy aszteroida száguld a Föld felé?
Biztos vagyok benne, hogy mindent félretennénk,
és csak a probléma megoldására koncentrálnánk.
Kerül, amibe kerül.
A tudomány révén egyértelmű,
hogy az előttünk álló bolygóválság
ugyanilyen egységes válaszreakciót igényel.
Szerintem a világnak már nem környezeti problémái vannak.
A bolygó destabilizálása…
A bolygó destabilizálásának kockázata a világ összes társadalmának
biztonságát és stabilitását érintő kérdés.
Így hát a Biztonsági Tanácsot is érinti.
Úgy gondolom, hogy a bolygókorlátok kérdését
a középpontba kellene helyezni a létező legmagasabb kormányzati szinten,
amely az ENSZ Biztonsági Tanácsa.
Egy ilyenfajta globális válasz most elérhetőbb, mint valaha.
Most valami óriási dolog történik,
melyben egy faj, mi emberek,
olyan domináns erővé váltunk a bolygón,
amilyet az elmúlt négymilliárd évben
még nem láttunk az eonok során.
Földanyánk folyamatos diagnosztizálás
és folyamatos megfigyelés alatt áll.
A digitalizáció és a hiper-összeköttetés
a tudomány és a megfigyelés világában
ma már azt jelenti, hogy az egész bolygót elláttuk tudással.
Mi van akkor, ha most egy új, egyedülálló geológiai korszakba lépünk,
amelyet nemcsak a geofizika határoz meg,
hanem az is, hogy egy újfajta tudatosság jelent meg a bolygón?
Az olyan tudósok munkájának köszönhetően, mint Johan Rockstrom
ma már képesek vagyunk a Föld lelkiismereteként és agyaként működni,
egységes cél érdekében gondolkodni és cselekedni.
Biztosítani, hogy bolygónk örökre egészséges és ellenálló maradjon.
Tökéletes otthonként.
A feliratot fordította: Botos János