Downloaded from YTS.MX
EN ORIGINAL DOKUMENTAR FRA NETFLIX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Forestil dig at køre i et bjergområde,
hvor vejen snor sig op ad bjerget,
en overanstrengt motor, der kører for hurtigt
og uden forlygter,
klipper, man risikerer at falde ud fra.
Du vil selvfølgelig tænde lygterne,
og det prøver videnskaben at gøre.
At give os lygter så vi kan se, hvilke risici vi står overfor.
Nylige opdagelser af forskere,
der studerer, hvordan vores planet fungerer,
er af største betydning for os alle.
Deres indsigt er dybt bekymrende.
Men de giver os også håb,
fordi de viser os, hvordan vi kan ordne det.
En af dem, der har viet sit liv til at studere de globalt vigtige problemer,
er fra Sverige.
Johan Rockström.
Det, han og kolleger i hele verden har opdaget,
er måske den vigtigste videnskabelige indsigt i vores tid.
Han har givet os håb.
Håb om, at der er en vej ud af krisen.
Når du har hørt det,
ser du måske aldrig verden på samme måde igen.
Det handler ikke om Jorden.
Det handler om os. Det handler om vores fremtid.
Vi har stadig en chance.
Vinduet er stadig åbent, så vi har en fremtid for menneskeheden.
Det er det smukke ved det sted, hvor vi er nu.
Vores forståelse af hvordan Jorden fungerer,
går altid fremad.
Vi kan nu se tydeligere end nogensinde, hvordan livets indviklede kompleksitet
er afgørende for vores egen overlevelse.
Men biodiversiteten kollapser, og klimaet forandrer sig.
Johan Rockström har fokuseret på, hvad der holder Jorden stabil.
Vi er den første generation, takket være videnskab,
der er informeret om, at vi måske underminerer
planeten Jordens stabilitet og evne
til at støtte menneskets udvikling.
Det kommer fra iskernedata, og jeg tror, det er den vigtigste graf, vi har nu.
Grafen er en afsløring.
Den viser globale temperatursvingninger i de sidste 100.000 år,
siden de første moderne mennesker kom til.
Vi gik fra plus-minus ti grader på et årti.
Vi havde simpelthen en hård tid.
Det afgørende er, at temperaturen stabiliserede sig
for blot 10.000 år siden.
TIDSALDER (TUSINDER AF ÅR FØR NUTID)
Man kan se på grafen, at det er en bemærkelsesværdig,
for ikke at sige næsten mirakuløst stabil, interglacial tid.
Geologer har givet denne stabile tid sit eget særlige navn.
Den hedder Holocæn.
Holocæn er bemærkelsesværdig.
Det er en varm periode, hvor planetens gennemsnitstemperatur
kun varierer plus-minus en grad i hele den tid.
Plus-minus en.
…er plus-minus en grad.
Det etablerede den moderne verden, som vi kender den.
Holocæns stabile temperatur gav os en stabil planet.
Vandstanden stabiliserede sig.
For første gang havde vi forudsigelige årstider og stabilt vejr.
Denne stabilitet var grundlæggende.
For første gang var civilisation mulig,
og menneskeheden var hurtig til at udnytte det.
Vi dyrkede ris, hvede,
teff, majs, durra
på forskellige kontinenter stort set samtidigt.
Så starter civilisationens rejse, som vi kender den.
Det er den interglaciale fase, der har gjort os i stand
til at udvikle moderne civilisationer.
Holocæn er den eneste tilstand på Jorden, vi med sikkerhed ved,
kan opretholde den moderne verden, som vi kender den.
Siden civilisationens begyndelse
har vi været afhængige af den stabile tilstand på Jorden,
en planet med to permanente iskapper,
flydende floder,
en kappe af skove,
stabilt vejr
og et overflod af liv.
I hele Holocæn har denne stabile planet givet os mad at spise,
vand at drikke og ren luft at indånde,
men vi har lige forladt Holocæn.
Den eksponentielle stigning i presset på Jorden
er nu nået et stadie,
hvor vi har skabt vores egen geologiske epoke.
Forskere erklærede for nyligt, at Holocæn er slut,
og at vi er i Antropocæn,
menneskets tidsalder,
fordi vi nu er de primære drivkræfter for forandring på Jorden.
Vi har omdannet halvdelen af verdens beboelige jord
til at dyrke afgrøder og holde kvæg.
Vi flytter mere sediment og flere sten end alle Jordens naturlige processer.
Over halvdelen af havet fiskes aktivt.
Ni ud af ti indånder usund luft.
Og på en enkel livstid har vi opvarmet Jorden med over en grad.
Måske er det alvorligste budskab til menneskeheden følgende:
På blot 50 år
er det lykkedes os at presse os
uden for en tilstand,
vi har været i de sidste 10.000 år.
Er vi i fare for at destabilisere hele planeten?
Det er en overvældende situation at være i.
For første gang skal vi overveje risikoen for at destabilisere hele planeten.
INSTITUTTET FOR KLIMAKONSEKVENSFORSKING I POTSDAM
Johans ambition har været at se det store billede
og trække på et globalt netværk af viden
for at finde ud af, hvad der holder hele planeten stabil.
Hvad er systemerne, der afgør planetens tilstand?
Om der var fem eller 30, vidste vi ikke, da vi begyndte.
Vi stillede bare spørgsmålet:
"Kan vi identificere systemerne, der regulerer planetens tilstand?"
De systemer har holdt planeten i sin stabile tilstand i hele Holocæn.
Når vi øger presset på Jorden, er der en fare for, at de systemer
begynder at bryde sammen,
at vi bryder gennem Jordens grænser,
således at den stabilitet, vi er afhængige af, kollapser.
Jeg var helt overbevist om, at vi ville
prøve at definere planetære grænser,
og kan vi identificere et kvantitativt punkt,
hvor udover vi risikerer at udløse ikke-lineære forandringer,
og det bliver vores grænse?
Hvis forskere kunne definere vores planets grænser,
kunne de så også give os en vejbeskrivelse til at lede os ud af den nuværende krise
og ikke blot vise os, hvordan vi undgår kollaps,
men hvordan vi sikrer en lovende fremtid på planeten Jorden?
Den første og mest åbenlyse grænse er velkendt for os alle.
Den globale temperatur er nu varmere,
end den har været siden civilisationens begyndelse,
så der er fare for, at vi allerede har overskredet grænsen for Jordens klima.
Måske er det mest alarmerende bevis på det
forandringen af Jordens is.
Som svensker mærker Johan det tydeligere end de fleste.
Som barn i Sverige, ligesom alle børn i Sverige,
lærer vi, at sydtoppen af Kebnekaise er landets højeste punkt.
Og det er bare noget,
der er rodfæstet i en som svensk statsborger.
Det er selvfølgelig
med tristhed,
at man indser, at det ikke længere vil være tilfældet.
Kebnekaises sydtop mistede sin status som Sveriges højeste punkt.
Den gletsjer, der udgør det højeste punkt, er svundet omkring en halv meter om året
i de sidste 50 år.
Det, vi ser her på Kebnekaise, destabiliserer ikke planeten i sig selv.
Men at have to kapper med permanent is i Arktis og Antarktis er
forudsætningen for, at planeten forbliver i denne tilstand,
som har gjort det muligt at udvikle civilisationer.
Det er derfor, det er enormt bekymrende at se gletsjere smelte,
uanset om det er en lille gletsjer ved Kebnekaise,
eller om vi taler om Grønland,
fordi de alle sammen samlet
har en fantastiske kapacitet til at afkøle planeten.
Denne afkølende effekt var grundlæggende for at holde
Jordens temperatur stabil i hele Holocæn.
Planetens is reflekterede den rette mængde solenergi tilbage til rummet.
En permanent hvid overflade som den, vi kan se omkring os her,
reflekterer 90-95 % af den indkommende varme fra solen tilbage.
Når indlandsisen smelter, kryber størrelsen ikke kun,
så kanterne er meget mørke og absorberer varme,
men når man får væskeoverflade på isen,
ændres farven så markant, så man kan nå til et punkt,
hvor indlandsisen går fra at være selvafkølende
til at blive selvopvarmende,
og det er det mest kritiske tipping point i Jordens system.
Et tipping point er et punkt, hvor en forandring bliver uigenkaldelig.
Det er som et tog, der holder på en skråning,
og det begynder at køre.
Togets bremser svigter,
så toget kører hurtigere og hurtigere, og på et tidspunkt mister vi føringen.
Vi er allerede ved at miste de bremser, der kunne bevare Grønlands iskappe.
Da jeg først kom hertil som 20-årig,
føltes det som en drøm,
fordi jeg så landskaber, jeg kun havde set i lærebøger.
Jason er en af de mange forskere i verden,
hvis beviser og indsigt var grundlæggende for Johans forskning.
Snefaldet gennem årtusinder på Grønland har ophobet sig og skabt en iskuppel.
Den er tre kilometer tyk, og oppe i atmosfæren er det meget koldt.
Når den smelter, sænkes iskappens overflade til varmere luft,
så den smelter hurtigere.
Jo mere den smelter, desto køligere skal klimaet blive for at vende det.
Men klimaet er allerede for varmt for Grønland nu.
I det nuværende klima har Grønland allerede overskredet grænsen,
hvor det nu mister 10.000 kubikmeter is i sekundet.
Det er det gennemsnitlige tab.
Tabstallet fortsætter, efterhånden som klimaet opvarmes.
Så er Grønland tabt?
Det er det åbenbart.
Medmindre vi kan afkøle Jordens klima,
fortsætter en uundgåelig afsmeltning af den grønlandske iskappe.
Dramaet her er, at et kendetegn ved et tipping point er,
at når man har trykket på knappen, kan man ikke stoppe det.
Det overtager og er for sent. Vi kan ikke sige:
"Nu ved jeg, at jeg ikke ville smelte indlandsisen i Grønland.
Lad os holde her."
Så er det for sent.
Når man overskrider de tipping points, når man til en blindgyde,
hvor man sætter planeten på en uoprettelig kurs væk
fra en tilstand, som, i vores tilfælde, kan opretholde os mennesker.
Afsmeltning af Grønlands iskappe
ville øge vandstanden i hele verden med syv meter.
Forestil dig en verden, hvor vandstanden i havene ikke er statisk.
Hvor den ændrer sig.
Byer, hundredvis af kystbyer er nu truet af havstigninger.
Den stabilitet i vandstanden var nøglen
til civilisationens udvikling.
Det er en Mad Max-fremtid, vi står overfor.
Men Grønland er blot en af Jordens polare iskapper,
og den er langt mindre end dens tvilling sydpå.
For få år siden
troede man, at Antarktis var et modstandsdygtigt system.
Det var iskappen, der ikke var særligt påvirket af klimaforandringer.
Men nu har det ændret sig fuldstændigt.
I dag ser vi accelereret tab af masse
og istab ud i havet i Antarktis.
Vestantarktis ville føre til en stigning på over fem meter,
hvis det smeltede helt sammen.
Østantarktis har ti gange mere,
så over 50 meter potentiel vandstigning.
Ricarda er en af Johans kolleger.
Hun studerer, hvordan tipping points kan interagere.
Det vigtige her er, at alt i Jordens system er forbundet.
Hvis en del af klimasystemet
overstiger dets tipping point, så er det måske mere sandsynligt,
at andre dele af systemet også overstiger deres kritiske tærskel,
så du kan sammenligne det med dominobrikker.
Hvis man vælter en af dem, kan det medføre en kaskade-effekt.
Det er tydeligt, at med den fortsatte global opvarmning
øger vi risikoen for at overskride tipping points i Jordens system.
Når vi overskrider tipping points, skaber vi uoprettelige forandringer,
som gør, at planeten går fra at være vores bedste ven
i en position, hvor den dæmper og reducerer stress,
absorberer CO2,
optager varme, absorberer påvirkninger
og skrider over til et punkt, hvor den kunne øge opvarmningen
og blive en fjende.
Klimaet bliver selvfølgelig opvarmet af drivhusgasser,
så det er i udslip af disse gasser, at vi finder et globalt tipping point.
Længe før mennesket kom til,
fulgte Jordens gennemsnitstemperatur koncentrationen
af CO2 i atmosfæren meget tæt.
Under Holocæn forblev koncentrationen relativt stabil,
men det ændrede sig med den industrielle revolution.
I 1988 passerede vi 350 dele pr. million
af CO2 i Jordens atmosfære.
Det var i det øjeblik, vi overtrådte grænsen.
Siden da har vi været i fare for at udløse forandringer,
der fører til ukontrolleret opvarmning.
Når man når over 350 dele pr. million i koncentrationen af CO2 i atmosfæren,
går man ind i farezonen.
Så 350 dele pr. million er den første af Johans grænser,
og vi har allerede overskredet den.
Lige nu er vi nået til et punkt med en CO2-koncentration
i atmosfæren på omkring 415 dele pr. million.
Vi begynder at se konsekvenserne af at være midt i farezonen i klimagrænsen
med hensyn til stigende tørkefrekvens og hedebølger og oversvømmelser
og hurtigere afsmeltning af is
og hurtigere optøning af permafrost og højere frekvens af skovbrande.
Forude ligger endnu en tærskel.
Vi nærmer os hurtigt 450 dele pr. million af CO2.
Den planetære grænse-farezone defineres af videnskabens usikkerhedsinterval.
Nu er vores vurdering, at videnskabens usikkerhedsinterval
ligger mellem 350 dele pr. million,
som er grænsen
mellem sikkerhedszonen og går ind i farezonen,
op til 450 dele pr. million,
hvilket er, når man går fra farezonen ind i en højrisikozone.
Hvis vi går ind i højrisikozonen,
bliver uigenkaldelige tipping points meget sandsynlige, om ikke uundgåelige,
og det er et konservativt skøn
i betragtning af, at tegnene på tipping points er omkring os nu.
Kort sagt er grænsen for planetens klima lig med 1,5 graders opvarmning,
og der er en masse beviser for,
at vi løber en kæmpe risiko, hvis vi tillader, at vi går over 1,5.
Vi er på 1,1, og vi går hurtigt mod 1,5.
Den eneste chance for at blive inden for de planetære grænser
for klimaet er, at vi
når til en økonomi uden fossilt brændstof inden for 30 år.
Målet for den globale temperatur kan have været i alle overskrifterne,
men Johan vidste, det kun var en del af et større billede,
for planetens stabilitet er afhængig af mere end klimaet.
Mere forskning og flere beviser måtte fremføres
for at konkludere, at vi også har fire biosfæregrænser.
Grænser i den levende Jord.
Disse inkluderer landkonfigurationen.
Hvordan er sammensætningen af økosystemer på Jorden?
De tre regnskove, den tempererede skov,
den boreale skov,
græsmarkerne,
vådområderne.
Det andet er biodiversitet.
Alle arterne i vand og på land.
Og så det tredje, blodomløbet, den hydrologiske cyklus,
FERSKVAND
og endelig de næringsstoffer,
som er afgørende for den levende biosfære,
kvælstof- og fosforcyklusserne.
Den første af biosfærens grænser, sammensætningen af levestederne på Jorden,
handler om, hvordan vi nu forvandler de naturlige levesteder.
Vi nærmer os hurtigt et stort tipping point
i en af Jordens største resterende vildmarker.
Amazonas-regnskoven.
Carlos Nobre har studeret
regnskovens betydning for Jordens stabilitet i årtier.
Han var den første, der slog alarm.
Jeg så Amazonas-regnskoven i 1971-72 uforstyrret.
Jeg så skoven
og floderne.
Jeg svømmede i Rio Negro med pirayaerne,
Og der skete mig aldrig noget.
Siden dengang er store dele af Amazonas-regnskoven blevet ryddet
til kvæg og sojabønnedyrkning.
Carlos har opdaget, at det skubber os tættere på
at skabe uoprettelige forandringer på meget af den resterende skov.
I 1998 påbegyndte vi det største videnskabelige eksperiment
nogensinde i en tropisk regnskov.
Mange tårne blev bygget i regnskoven
for at studere, hvordan den skaber sit eget klima.
Data viser, at store dele af regnskoven udtørrer.
I Amazonas-regnskoven varer tørtiden højst tre måneder.
Men med global opvarmning
og også skovrydning på grund af menneskelige aktiviteter,
især kvæg og sojabønnedyrkning,
er tørtiden blevet seks dage længere
hvert årti siden 1980'erne.
Når skoven reduceres og fragmenteres,
bliver dens evne til at genbruge vand og generere regn i tørtiden forringet.
Hvis tørtiden bliver længere end fire måneder,
dør jungletræerne og erstattes af savanne, en proces, der hedder savannisering.
Der er tegn på, at dele af Amazonas allerede forandres.
Hvis skovrydningen overstiger 20-25 % af skoven,
vil vi med den stigende globale opvarmning
sandsynligvis opleve en uoprettelig savanniseringsproces.
Det kan påvirke 50-60 % af hele Amazonas-regnskoven.
Vi har allerede mistet næsten 20 % af Amazonas-regnskoven.
Vi kan være ved at vende Amazonas fra at være ven til at være fjende af Jorden.
Når junglen bliver til savanne, dør mange træer,
og kulstof frigives i atmosfæren.
Carlos har beregnet, at Amazonas-regnskoven kan frigive
200 milliarder tons over de næste 30 år.
Det svarer til alt det kulstof, der er blevet udledt i de sidste fem år.
Vi er tæt på et tipping point.
Er vi bekymrede for at bekæmpe klimakrisen?
Er vi bekymrede for at holde kulstof i skoven,
eller er vi ligeglade?
Der er grund til at være dybt bekymret.
Vi udvider stadig landbrugsjord til naturlige økosystemer.
Vi rydder stadig regnskoven i et tempo, der bringer hele systemet i fare.
Og det er ikke kun regnskovene.
Alle slags træer er uvurderlige til at bevare Jordens stabilitet.
I så høj grad at et tab på kun 25 % af verdens skovdækning
risikerer at udløse katastrofale tipping points.
Men vi har allerede ryddet næsten 40 %.
Vi er langt inde i farezonen for den grænse.
En anden vigtig konsekvens af skovrydning er et tab af biodiversitet
og af natur.
Biodiversitet er den anden af biosfærens grænser,
fordi den understøtter vores egen evne til at trives på Jorden.
Men vi behandler den ikke godt.
Naturen bliver nedbrudt med en fart og i en skala,
der er uovertruffen i vores historie.
Anne Larigauderie er økolog
og foruroliget over den voksende strøm af beviser.
Overalt i verden
er naturen i tilbagegang.
En million arter af planter og dyr
ud af de anslåede i alt otte millioner er udrydningstruede.
Hvis vi fortsætter denne negative adfærd,
er vi måske på vej mod en sjette masseudryddelse.
På blot 50 år
har menneskeheden udryddet 68 % af verdens vilde dyr.
Det er tydeligt, at vi er midt i en biodiversitetskrise.
Når vi mister alle de arter,
al den biodiversitet, bringer vi vores eget liv på Jorden i fare.
Med de nuværende negative tendenser i biodiversitet
vil vi ikke kunne brødføde planeten.
Til det skal man have natur, der fungerer godt.
For Johan var det en historie hjemmefra, der virkelig påvirkede ham.
Jeg åbnede avisen og læste, at britiske forskere kom til Sverige
for at stjæle jordboende dronning-humlebier.
Der stod, at de sneg sig over om natten og stjal hundredvis af dronning-humlebier
for at tage dem med til Storbritannien og redde det, de havde ødelagt.
I hele Europa er jordboende humlebier vigtige bestøvere af madafgrøder,
men i 1990'erne var de blevet klassificeret som uddøde i Storbritannien.
Her har vi et land, der føler sig tvunget til at tage til et andet land
og stjæle nogle af deres bestøvere for at have et fungerende økosystem.
For mig personligt
var det et øjeblik, hvor jeg indså,
at det er alvorligt.
Cirka 70 % af verdens afgrøder er afhængige af insektbestøvning.
Men udvidelsen af intensiv monokultur fører til
et drastisk fald i antallet af insekter.
Det ironiske er, at vores globale fødevareproduktion,
praktisk talt,
udsletter det, vores fødevareproduktion netop bygger på.
Det var ikke kun bevis på en af de grundlæggende ting
i biodiversitetsforskning, hvilket er, at biodiversitet ikke er noget,
vi skal beskytte bare på grund af skønheden
eller som et slags moralsk ansvar fra en art, mennesker,
til en anden som flora og fauna.
Nej, de er redskaberne til, at vores samfund kan fungere.
Det er en vigtigt brik i puslespillet
til at få madproduktion, ren luft, rent vand,
kulstofbinding og genbrug af næringsstoffer til at virke.
Forskere har forsøgt at beregne fordelene ved, at insekter bevæger sig omkring
og gør deres gøremål i stort antal, og hver yder en forskellig tjeneste,
men deres værdi er stort set uberegnelig, indtil de pludselig…
…er væk.
En planet uden insekter er ikke en fungerende planet.
Og selvfølgelig er faldet ikke kun begrænset til insekter.
Dyrelivet er blevet presset ud, efterhånden som landbruget er vokset
ud over store dele af Jordens beboelige jord.
I dag er kun 30 % af alle fuglene på Jorden vilde.
Og af alle pattedyrene på Jorden
udgør vilde arter nu kun fire procent i vægt.
Så hvor er grænsen for biodiversitet?
Hvor meget mere af naturen
har vi råd til at miste, før vores samfund kollapser?
Der er mange forskellige tipping points i naturen.
Det er svært at måle grænsen konkret, når det gælder biodiversitet,
fordi livet er meget kompliceret.
En enkelt grænse for tabet af naturen kan være svær at fastsætte
på grund af naturens kompleksitet,
men én ting er tydelig.
Vi er allerede nået langt ud over den.
Vi er langt inde i farezonen.
Vi er på sådan et farligt punkt,
når det kommer til at miste arter og ødelægge økosystemer på Jorden,
at vi skal stoppe tabet af biodiversitet,
så hurtigt vi overhovedet kan.
Nu er det tid til at sætte mål
for 2021, 2022.
Jeg mener i starten af dette årti.
Vi bør sigte mod nul tab af natur.
Tilsvarende til højst 1,5 graders opvarmning ville være
nul tab af natur fra nu af.
Den tredje biosfære-grænse angår planetens blodomløb,
for ferskvand er blandt det grundlæggende, samfundet forlader sig på.
Vidste du, at du og jeg har brug for cirka 3.000 liter ferskvand
per person hver dag for at holde os i live?
Du siger: "3.000 liter? Tre tons vand? Hvordan kan det være?"
Ja, vi skal kun bruge 50 liter til hygiejne og drikkevand.
Vi i den rige verden bruger cirka 100 til at vaske og til husholdningsbehov.
Industrien har brug for 150, så det er 300 liter.
Men resten, de 2.500, er til mad.
Det er det ferskvand, vi skal bruge til at producere alt på tallerkenerne,
når vi spiser mad.
Ferskvand har en særlig betydning for Johan.
Det var emnet for hans ph.d.
og medførte mange års forskning i de halvtørre egne i Afrika.
Jeg gik fra solopgang til solnedgang og svedte vildt meget
og indsamlede data
og gravede profiler i jorden
og tog jordprøver og målte jordfugtighed.
Jeg indsamlede vindhastigheds- og nedbørsdata.
Jeg har målt så meget bladareal. Man kan ikke forestille sig,
hvor forsigtig en forsker skal være, når man i kvadratmillimeter
måler størrelsen på alle bladene på en plante.
Det var detaljerne, han skulle bruge for at besvare et større spørgsmål.
Hvor meget vand skal vi bruge for at brødføde verden?
Mit foreløbige svar, da jeg læste til min kandidatgrad, var:
"Ja. Der lader til at være nok vand."
Men der er en anden side af sagen.
Er der en global tærskel for brug af ferskvand,
hvorefter systemet begynder at kollapse?
Vi scannede faktisk alle verdens vandløb,
og så definerede vi den mindste mængde
afstrømningsvand, et hvilket som helst vandløb
skal have for at bevare væsken i systemet,
så man har gode økosystemer,
god vandforsyning og fungerende vandløb.
Vandmængden, der udvindes fra hver flod,
afslører, hvorfor mange nu er i fare for at udtørre.
Globalt set er vi stadig, så vidt vores vurdering viser i dag,
i den sikre zone med ferskvand, men vi bevæger os hurtigt mod farezonen.
Den sidste af biosfærens grænser
involverer strømmen af næringsstoffer, kvælstof og fosfor.
De er de vigtigste elementer i alt levende,
de vigtigste ingredienser i gødning.
Johan har selv oplevet konsekvenserne af den stigende brug af dem.
Som barn tilbragte han somrene på en ø i Østersøen.
Vi elskede at fiske.
Som regel fiskede jeg med min bedste ven, Anders,
og min lillebror, Niklas.
Så der var tit os tre,
der næsten kunne sige til mor og far:
"Vil I have fisk til middag?"
Og så kom vi hjem med en fangst.
Et af eventyrene var at tage
en, to sømil ud i den åbne Østersø,
for der kunne vi fange torsk med hænderne.
Jeg var bedst til at rense fiskene,
så efter en time måtte jeg opgive fiskeriet,
fordi vi fik så mange torsk, at vi kun kunne få dem hjem,
hvis vi rensede dem på stedet.
Så måger omringede os,
fordi der var så mange
indvolde og fiskestykker, som jeg skar af, for at de kunne være i båden.
Og det var en stor glæde som barn.
Et par årtier senere, nu, er det en helt anden situation.
Man ser ingen, der prøver at fange torsk,
for der er bogstaveligt talt ingen.
Det ser ud, som det gjorde i 1970'erne, 1980'erne,
når man ser det ovenfra.
Når man ser det nedefra, er det noget helt andet.
Da Johan var dreng, var Østersøen et sundt miljø,
domineret af rovfisk som torsk.
Overfiskeri fjernede mange af fiskene,
men det var gødning, der skyllede ud fra markerne,
der fik Østersøen til at ende i en katastrofe.
Det er nu verdens mest forurenede hav.
Når man har mange have i verden, der er ligesom Østersøen,
er der grund til dyb bekymring, fordi det er et tegn på,
at hele planeten gradvist mister sin modstandskraft og bliver støt svagere.
Elena Bennett er ekspert i gødningens påvirkning.
Vi tager kvælstof ud af luften og omdanner det kemisk
til en form, planter kan bruge,
og fosfor graver vi op af jorden.
Vi udvinder det.
Vi udviklede måder at udvinde fosfor på,
der var meget mere effektive, og det fordoblede, tredoblede,
eller endda firedoblede madproduktionen i verden.
Det var uvurderligt til at brødføde verden,
men vi brugte langt mere gødning, end planterne kunne bruge.
De ubrugte næringsstoffer skyller ud i floder
og overgøder også dem.
Den proces kaldes eutrofiering.
Det, vi ser, er algeblomster.
Det ligner blågrøn skum oven på søen.
De lugter ofte forfærdeligt,
fordi vi lugter, at algerne rådner.
Når de nedbrydes, bruger de ilt.
Reduceret ilt ændrer den kemiske sammensætning
af sedimentet på bunden af søen, så det frigiver mere fosfor.
Når vi har et overgødningsproblem, siger søen:
"Godt, vi gør det værre,"
og det skaber bare en positiv feedbackcyklus,
der skaber mere og mere fosfor,
der løber ud i søen og holder den i den tilstand.
Vi har også det samme problem med eutrofiering i havene,
hvor vi får det, der kaldes døde zoner fra de samme næringsstoffer,
og vi ser de døde zoner nu et par hundrede steder i verden.
Eutrofiering i havet har måske været en vigtig komponent
til en af verdens fem tidligere masseudryddelser.
Allerede nu har nogle døde zoner udvidet sig
og dækker titusindvis af kvadratkilometer.
Vores overforbrug af fosfor og kvælstof er
en af de mindst kendte, men mest kritiske virkninger, vi har på biosfæren.
Vi er allerede dybt inde i farezonen.
Vi har overskredet næringsstofgrænsen.
Det tænker vi ikke så tit på.
Jeg tror, vi skal tage denne grænse meget mere alvorligt, end vi gør.
Næringsstoffer, vand, vores skove, biodiversitet og klimaet.
Fem store dele af vores planet, der regulerer stabiliteten
og underbygger vores egen overlevelse.
Men Johan og kollegerne vidste, at det stadig ikke var hele billedet.
De havde ikke taget højde for et ret ukendt drama,
der udspiller sig i havene.
Dets indflydelse på planetens stabilitet kan overgå alle andre.
Når vi udleder CO2 i atmosfæren,
ender en tredjedel af udslippet i havet.
Terry Hughes har haft et nært samarbejde med Johan i mange år.
Det har ændret havets kemi.
Det har ændret pH-værdien, så det er mindre basisk eller mere surt.
Derfor hedder det forsuring af havet.
Når CO2 opløses i vand,
skaber det kulsyre.
Sårbarheden er i koldere farvande.
I de seneste årtier er verdens have blevet 26 % mere sure,
og så længe CO2-koncentrationen i atmosfæren forbliver høj,
vil havet fortsat blive forsuret.
Syren reagerer med kemikalier i vandet, der hedder karbonat-ioner,
hvilket reducerer koncentrationen.
Det påvirker en bred vifte af organismer, især dem, der har brug for
karbonat, for at skelettet kan vokse.
Såsom bløddyr, østers, muslinger.
Havforsuring har en ildevarslende historie.
Globale ændringer i forsuringen,
havets pH-værdi, kan faktisk forårsage masseudryddelse.
Det har vi set gentagne gange i de geologiske fortegnelser.
Så mens vi manipulerer med
Jordens klima, leger vi bogstaveligt talt med ild
med hensyn til de uforudsete konsekvenser
ved at gå ud over de planetariske grænser ind på ukendt territorium.
Vi er stadig i den sikre zone for havforsuring,
men vi bevæger os mod farezonen
og muligvis en katastrofal masseudryddelse.
Til trods for Jordens kompleksitet,
opdagede Johan og kollegerne, at der kun er ni systemer,
der holder Jorden stabil.
Men de har endnu ikke identificeret, hvor grænserne ligger for to af dem.
Den første er et udvalg af menneskeskabte forureningskilder.
Vi kalder det "nye enheder", og det er alt
fra atomaffald til vedvarende biologiske forureningskilder
til læs af tungmetaller
til mikroplast.
Mennesket har skabt 100.000 nye materialer,
som alle kunne interagere med miljøet på katastrofale måder.
Indtil nu er denne grænse ikke kvantificeret.
Vi kender simpelthen ikke de langsigtede
eller kumulative virkninger af disse forurenende stoffer,
men de fleste kan forårsage forstyrrelser i hele verden,
hvis der ikke kontrol med dem.
Der er en form for forureningskilde, der allerede har en global indvirkning
i så høj grad, at den har sin egen grænse.
Aerosoler er stort set partikler i atmosfæren.
De kaldes luftforureningspartikler.
75 % af aerosolforureningen kommer fra forbrænding af fossilt brændsel.
Vi ser dem som uklar himmel,
fordi de afskærer sollys og spreder det som spejle,
og de forårsager "global dæmpning".
Veerabhadran har brugt hele livet på at studere luften omkring og over os.
Aerosoler påvirker også klimaet på en anden måde.
Fordi sollys afskæres, som er den største energikilde,
der styrer temperaturen på Jorden, har aerosoler forårsaget lidt afkøling.
Når man hører klimaforskere som mig sige, at aerosoler afkøler Jorden
og maskerer opvarmningen, tænker man måske: "Hvor godt."
Men det er det desværre ikke.
På grund af maskeringen
ser vi stadig ikke hele drivhusudyret.
Denne afkølende effekt fra aerosoler maskerer omkring
40 % af påvirkningen af den globale opvarmning,
og den har en høj pris.
Luftforurening dræber over syv millioner mennesker om året,
og tager i gennemsnit tre år af den forventede levetid fra os hver.
Hvor grænsen for luftforurening ligger, er endnu ikke videnskabeligt fastlagt.
Bare baseret på de syv en halv millioner dødsfald
forårsaget af de partikler, vil jeg sige, at vi har overskredet
grænsen med hensyn til aerosoler.
Endelig er den niende grænse ozonlaget.
Det har det særlige særpræg, at det er den eneste grænse,
hvor vi bevæger os i den rigtige retning.
Ozonen opfanger skadelig
ultraviolet stråling, som direkte påvirker
vores DNA og forårsager dødelige sygdomme såsom hudkræft.
Det var derfor, da det antarktiske ozonhul blev opdaget
i 1980'erne,
at der var global panik.
Opdagelsen af ozonhullet,
forårsaget af kemiske forurenende stoffer lukket ud i atmosfæren,
overbeviste nationer om at udfase disse kemikalier.
Det var fantastisk, at de videnskabelige advarsler
blev til politisk handling.
Dette er det første og eneste eksempel på, at vi kan styre hele Jorden.
Vi kan vende tilbage til et sikkert handlingsrum
for en planetær grænse, hvor vi var gået langt ind i højrisikozonen,
og vi kan vende tilbage til et sikkert handlingsrum.
Det var fantastisk at se.
Videnskabsmænd slog alarm, og verden handlede.
Takket være Johan og kollegerne,
ved vi nu, at Jorden har ni grænser,
og vi kender risiciene ved at overskride dem.
Ligesom med ozonlaget er vi, i det mindste indtil videre,
i den sikre zone angående havforsuring og ferskvand.
Vi ved endnu ikke, hvor tæt vi er på farezonen
for luftforurening eller anden forurening, de nye enheder.
Men det er bekymrende, at vi har overskredet
mindst fire af de ni grænser.
Klima, skovtab, næringsstoffer og biodiversitet.
Vi overskrider nu uoprettelige tipping points,
og vi er farligt tæt på at bringe Jorden i en tilstand,
der ikke kan støtte vores egne civilisationer.
Det, vi ser i verden i dag, bekræfter Jordens grænser.
Vi kan se så klare beviser på, at fordi vi er i farezonen med klima,
fordi vi er i højrisikozonen med tab af biodiversitet,
begynder vi at se øget tørke, påvirkninger af regnskoven,
skovbrande i Australien og Amazonas,
den accelererede issmeltning og kollapset af koralrevsystemer.
For videnskabsmændene, der bevidner de planetariske forandringer,
er tabet mere end blot tal.
Terry Hughes har brugt hele livet på at studere koralrev.
En bleget koral er meget syg.
Koraller bleges, når vandet omkring dem bliver for varmt.
Det sker hyppigere og i højere grad som følge af global opvarmning.
I store termiske ekstreme forhold, som vi har set
under masseblegning i de seneste årtier, kan de dø meget hurtigt.
De koges.
Effekten af en blegning er ti gange større end den mest ekstreme
kategori 5 tropiske cyklon.
Så de rammes hårdt med hensyn til påvirkningens omfang
og med hensyn til, hvor tit de forekommer.
Terry studerer Great Barrier Reef, verdens største revsystem.
Blegning plejede at være begrænset og sjældent
men i de sidste to årtier
har varmebølger i havet forårsaget udbredt blegning.
Tre af de fem største blegninger er sket i de sidste fem år.
Vi er bekymrede for, at der er mindre tid mellem en blegning og den næste.
Vi har allerede set to blegninger i træk for første gang i Great Barrier Reef
to somre i træk i 2016 og 2017.
De tidsrum er kritisk vigtige, hvis korallerne skal komme sig.
Halvdelen af revets koraller er allerede døde.
Terrys arbejde involverer undersøgelser fra luften
for at filme omfanget af hver blegning.
Når vi laver undersøgelser fra luften, flyver vi så langsomt, vi kan,
så lavt som muligt, så vi kan se individuelle koraller og vurdere,
hvor mange der er bleget hvide.
Alle korallerne er blegede.
Ja, det er synd.
Man kan se et bleget rev flere kilometer væk,
fordi det nærmest lyser. Der er så meget hvidt koral på det.
Jeg ser et bredt rev, og næsten alt er bleget.
De undersøgelser er blevet udført fem gange, og jeg har ledt tre af dem.
De sidste tre i 2016, 2017 og 2020.
Det er et job, jeg håbede, jeg aldrig skulle gøre,
for det er faktisk meget konfronterende.
Undskyld.
Vi er på vej mod en fremtid,
hvor Great Barrier Reef er en koral-kirkegård.
Klimaforskerne fortæller os,
biologerne,
at det nuværende kulstof-udslip vil føre til blegninger
hver sommer i slutningen af dette århundrede.
Vi har overskredet et tipping point for koralblegning.
Forskere og økologer som mig
har i årtier talt om global opvarmning,
og det har været frustrerende, at vi ikke er blevet hørt.
Jeg bliver vred.
Jeg bliver ikke deprimeret. Jeg bliver vred.
Der er grund til at være frustreret,
fordi videnskaben er klar
og er blevet kommunikeret i 30 år, og vi er stadig ikke på rette vej.
I skal gå i panik.
I skal føle den frygt, jeg føler hver dag,
og så skal I handle.
I skal reagere, som I ville gøre i en krise.
Reager, som om jeres hus står i brand,
for det gør det.
Australiens brande har hærget i månedsvis og har ødelagt meget af østkysten.
I 2020 udholdt Australien en forfærdelig sommer.
Og den eneste udvej er nu en farlig vej med faldne træer og flammer.
På grund af rekordhøje temperaturer og måneder med alvorlig tørke
blev over 20 millioner hektar brændt af.
Folk frygter, at dette bliver normalt nu.
Men videnskaben siger, at intet bliver normalt.
Daniella Teixeira studerer små ravnekakaduer,
en af Australiens mest udsatte fugle.
Små ravnekakaduer lader os komme tæt på dem.
De lærer en at kende, og på de steder man besøger jævnligt,
finder de ud af, hvem man er.
Man kan gå hen til dem og sidde under træet,
hvor de æder, og lære hver enkelt at kende.
Da det var sikkert at gøre det,
tog Daniella tilbage til et af de vigtigste forskningssteder
på Kangaroo Island ud for Sydaustralien.
Det er februar og redetid for kakaduer.
Der er slet ingen tegn på dyreliv.
Der er intet tilbage.
Det ligner bare
total ødelæggelse.
Det er næsten, som om jeg ikke kender stedet.
Det kan næsten ikke være det samme sted,
fordi det er helt anderledes.
Jeg har brugt de sidste fire år på at arbejde her…
Ja, det kunne ikke være værre. Det her sted var virkelig…
Der var stort postyr hver aften.
Vi ville have haft unger nu.
Det er hjerteskærende.
I guder.
Jeg kender den rede
ret godt.
Det er frygteligt at se det sådan.
Og det eneste, der er tilbage,
er jernkraven, der er brændt ned.
Jernkraven er den, vi sætter på redetræerne for at redde dem.
For at forhindre pungrotterne i at jagte ungerne.
Og bare at se omkring mig… Alle de åbne jernkraver på jorden.
De var ikke nok til at redde dem.
Det er en økologisk katastrofe. Uden tvivl.
Bushbrandene i 2020 var de mest ødelæggende i Australiens historie.
Klimaforskere har talt om disse hændelser
i lang tid… og vi havde forventet, at det kunne ske,
men ingen forventede, at det kunne ske så hurtigt
og i så alvorlig grad.
Forskere anslår,
at brande dræbte eller fordrev tre milliarder dyr.
1,43 millioner pattedyr,
2,46 milliarder krybdyr,
180 millioner fugle
og 51 millioner frøer.
De tal er så enorme
og har så store følger.
Jeg kan ikke fatte det.
Det er ikke det, vi miljøforkæmpere skal stå med.
Jeg tror, det er en brat opvågning.
De sorte sommerbrande viste os, at det er nu,
det påvirker os i dag, og det får langvarige konsekvenser.
Hvor kan han gå hen?
Brande og koralblegning er forårsaget af, at vi overskrider klimaets grænser.
Men det er naturødelæggelsen, der er grund til det, der i høj grad har været
den mest vidtgående påvirkning af vores destabiliserende planet.
COVID-19 pandemien. Den påvirkede dit liv såvel som mit.
COVID-19 var en planetær påvirkning, vi var dårligt rustet til at håndtere.
Den overvældede sundhedsvæsenet
og bragte den globale økonomi i knæ.
VELKOMMEN TIL CARNABY STREET
Den overraskede mange,
men WHO havde advaret om, at den kom.
Det var et spørgsmål om tid.
Vi ødelagde naturen. Vi ødelagde vores økosystemer.
Vi har haft en meget aggressiv landbrugspraksis.
Vi har foretaget meget aggressiv skovrydning.
Hvis man også husker på, at vi bor i meget forurenede byer
med en meget høj befolkningstæthed,
tror jeg, at alle de elementer bidrog til at skabe
det perfekte scenarie, for at en ny virus kunne spredes.
Zoonotiske sygdomme opstår og spreder sig i menneskebefolkningen,
når naturens modstandsdygtighed er svækket.
Det er ikke sund natur, der forårsager pandemier.
Hvad angår sygdomssmitte
sker det kun med visse arter under visse omstændigheder,
og når vi invaderer deres miljø på en meget aggressiv måde.
Menneskers sundhed, dyresundhed og miljøsundhed,
de tre er nært forbundet.
Det er sundt at være ude i naturen, forudsat at vi ikke ødelægger naturen,
og vi ikke ødelægger økosystemerne, hvor andre arter kan leve.
COVID-19, føler jeg, har fået os til at forstå for første gang:
"Åh gud, noget, der går galt et andet sted på Jorden,
kan pludselig ramme hele verdensøkonomien og ændre mit liv med det samme."
COVID-19 var en klar advarsel om, at alt ikke går godt på vores planet,
men det har også givet os en mulighed for at genopbygge i en ny retning.
Nu da Johan og og kollegerne har tændt lygterne,
kan vi tydeligt se grænserne.
Vi kan se vejen tilbage til sikkerhed og en mere modstandsdygtig fremtid.
Det er opnåeligt.
Det er ikke længere et spørgsmål om økonomisk vækst her
og så mindske miljøpåvirkningen herovre.
Nej, nu er det et spørgsmål om at udforme hele vækstmodellen
omkring bæredygtighed og lade planeten lede os i alt, vi gør.
En øjeblikkelig prioritet er at reducere CO2-udslippet til nul
og stabilisere den globale temperatur så lavt som muligt.
Vinduet er stadig åbent for, at vi kan undgå at overskride to grader.
Det er endda åbent til at nå til 1,5.
Men vinduet står kun på klem.
Siden starten af den industrielle revolution
har vi udledt 2.400 milliarder tons CO2.
For at blive under 1,5 grader
skal vi udlede under 300 milliarder tons mere.
Hvis vi fortsætter med at udlede 40 milliarder tons om året,
løber budgettet tør om syv år.
Selvfølgelig kan vi ikke pludseligt lukke alle verdens forsyningsværker,
så den bedste måde at gøre det på er
at bøje den globale udslipskurve, for det er det, videnskaben viser.
Nu er det sidste chance for at bøje den globale kurve.
Hvad er det hurtigste tempo, vi kan opnå udslipsreduktion i?
Der er ingen undersøgelse, der viser, at det kan være over 6, 7 % om året,
for 6, 7 % om året er at halvere det på et årti.
Hvis vi halverer udslippet hvert årti,
har det et eksponentielt ændringstempo.
Alle kan tage det tempo til sig. Vi kan gøre det som enkeltpersoner.
Vi kan sige: "Fra nu af vil min familie og jeg
forsøge at halvere udslippet hvert årti,"
hvilket betyder, at du er fossilbrændstoffri
om en generation, om 30 års tid.
Et firma kan gøre det, et land eller verden kan eller er nødt til det.
Udfasning af fossile brændstoffer
er starten på vores rejse tilbage mod det sikre rum
inden for klimagrænsen.
Det reducerer også luftforureningen betydeligt
og sinker forsuringen af havet
og nedsætter presset på biodiversitet.
Men nul udslip er ikke nok.
Vi må også trække det kulstof ned, der allerede overopheder Jorden.
Og der er en meget effektiv måde at gøre det på.
Plant flere træer.
En global indsats for at plante milliarder af træer
kan være en af de mest omkostningseffektive
og opnåelige løsninger på klimakrisen.
Og det er vigtigt at dyrke flere træer for at udligne det kulstof, vi udleder,
og stræbe efter at nå til nul udslip hurtigst muligt.
Selvfølgelig er opsamling af kulstof kun en af de fordele, træer giver.
Cheikh Mbow har samarbejdet med Johan i mange år.
Han er fortaler for træer.
Træer forhindrer erosion.
Uden træer kommer der mindre regn.
Hvis vi planter træer på markerne,
øges markernes frugtbarhed, og produktionen stiger.
Vi vil bringe træet tilbage til dets plads i centrum for bæredygtig udvikling.
Vi sikrer, at hvor træer kan vokse, der planter vi et.
Når vi planter træer og genopretter naturen, vil det naturligvis
have store fordele for planetens biodiversitet,
men det hjælper også med at stabilisere klimaet,
ferskvand og har enorme fordele
for madproduktionen og alle de andre tjenester,
naturen yder gratis.
Forestil jer, for første gang siden menneskehedens begyndelse
at vågne en morgen på en planet
med mere dyreliv, end der var, da vi faldt i søvn.
Der er en anden forvandling, der er utroligt enkel,
men det er nøglen til at blive inden for planetens grænser.
Det kan tillægges af dig eller mig.
Faktisk af alle med frihed til at vælge, hvad de spiser.
Det spændende er, at den kost, der er mere fleksitarisk,
med mindre rødt kød, mere plantebaseret protein,
flere frugter og nødder, mindre stivelsesholdig mad…
Hvis man tager den kost
og antager, at alle ville spise sund mad,
kunne vi komme tilbage til et sikkert handlingsrum,
ikke kun med klimaet, men også med biodiversiteten
på land, i vand, med kvælstof og fosfor.
Det er ret spændende, at valget af sund mad
måske er den vigtigste måde at bidrage til at redde planeten.
Der er en ændring til, der er afgørende.
Den ville bringe os tilbage til den sikre zone
inden for alle planetens grænser.
Forestil jer en verden uden spild, uden noget at smide væk.
Vores affald er indbygget.
Når vi laver produkter,
indbygger vi sjældent midler til at genvinde råmaterialerne.
Hvis vi gør det lineære system til et cirkulært system
og designer produkter således, at råmaterialerne kan genbruges,
kan vores ressourcer være uendelige.
Der er flere og flere beviser på, at cirkulære økonomier
er grundlæggende, hvis vi skal have en chance
for at skabe gode liv for alle borgere i verden.
Hvis vi afskaffede affald, kom vi tættere på den sikre zone for klima,
biodiversitet og især næringsstoffer,
nye enheder og luftforurening.
De planetære grænser har givet os en klar vej fremad.
Enkle ting såsom at vælge vedvarende energi,
at spise sund mad, at plante træer
og at sige nej til spild.
Sammen kan de tiltag forandre vores fremtid på Jorden.
Det magiske ved det er, at de forandringer også ville forbedre vores liv lige nu.
Selvom man er ligeglad med planeten
og ligeglad med retfærdighed i verden,
men er mere egoistisk og fokuserer på en selv
og ens familie og ens eget liv,
som er en meget respektabel indstilling at have
som et menneske, der kæmper med hverdagen,
så vil man alligevel tilbage til et sikkert handlingsrum.
Alle ville drage fordel af at have ren luft,
som giver en sundere og længere forventet levetid.
Ens børn ville være sundere.
At komme inden for planetære grænser
betyder også, at man nok lever
i samfund med stabile markeder og stabile jobs,
hvilket reducerer risikoen for konflikt og ustabilitet, hvor man bor.
Så alt i alt
vil man være i et sikkert handlingsrum, ikke i en farezone,
hvor alt er i forandring.
Det, vi gør mellem 2020 og 2030…
Ud fra de beviser, vi har, er min konklusion,
at det bliver det afgørende årti for fremtiden på Jorden.
Fremtiden er ikke fastsat. Fremtiden er i vores hænder.
Hvad der sker i de næste århundreder
afgøres af, hvordan vi spiller kortene i dette årti.
Det er en bemærkelsesværdig tid at være i live i,
men den kræver også et stort ansvar for at handle beslutsomt.
Der er ingen tid at spilde.
Hvad ville vi gøre, hvis vi fik en rapport i morgen om,
at en asteroide er på vej til Jorden?
Jeg er sikker på, vi ville lægge alt andet væk
og fokusere på at løse problemet.
Koste, hvad det vil.
Det fremgår nu af videnskaben,
at den planetære krise, vi står overfor, kræver den samme forenede reaktion.
Jeg vil sige, at vi ikke har miljøproblemer i verden længere.
At destabilisere planeten…
Risikoen ved at destabilisere planeten er et spørgsmål om sikkerhed og stabilitet
for alle samfund i verden.
Derfor er det et spørgsmål til Sikkerhedsrådet.
Man bør sætte de planetære grænser lige midt i den mest
strategiske, øverste ledelse vi har i verden,
som er FN's Sikkerhedsråd.
Sådan en global reaktion er nu inden for rækkevidde som aldrig før.
Der sker noget større lige nu,
som er, at den ene art, vi mennesker,
er så dominerende på planeten
på en måde, vi ikke har set gennem en evighed
i de sidste fire milliarder år.
Moder Jord er under konstant diagnosticering
og kontinuerlig observation.
Digitaliseringen og hyperforbindelsen
i videnskabens verden og i observationsverdenen
betyder nu, at vi har dækket hele planeten med viden.
Hvad nu, hvis vi går ind en ny, unik geologisk epoke,
der ikke kun er geofysisk defineret,
men også defineret af, at vi har en ny bevidsthed inde i planeten?
Takket være forskere som Johan Rockström,
har vi nu evnen til at fungere som Jordens samvittighed, dens hjerne,
og tænke og handle med ét forenet formål
for at sikre, at vores planet altid forbliver sund og modstandsdygtig.
Det perfekte hjem.
Tekster af: Pernille G. Levine