Downloaded from YTS.MX
PŮVODNÍ DOKUMENT NETFLIX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Představte si, že projíždíte hornatou oblastí
po silnici, co se obtáčí kolem hory.
Máte plyn až na podlaze
a jedete bez zapnutých světel,
takže riskujete pád z útesu.
Chtěli byste si posvítit na cestu,
o což se věda snaží neustále.
Svítit nám na cestu, abychom viděli, do čeho se řítíme.
Nedávné objevy vědců,
kteří zkoumají, jak funguje naše planeta,
jsou velice důležité
pro nás všechny.
Jejich postřehy jsou velmi znepokojivé.
Zároveň nám ovšem také dávají naději,
protože nám ukazují, jak dát věci do pořádku.
Jeden z těch, kdo zasvětili svůj život
studiu těchto globálních problémů,
pochází ze Švédska.
Johan Rockstrom.
To, co zjistili on a jeho kolegové po celém světě,
je možná tím nejdůležitějším vědeckým poznatkem naší doby.
Johan nám dal naději.
Naději, že z téhle krize existuje cesta ven.
A až o jeho objevu uslyšíte,
už se na svět nebudete dívat stejně jako dřív.
Nejde tady o planetu.
Jde tu o nás a o naši budoucnost.
Pořád máme šanci.
Pořád máme čas zajistit si budoucnost.
V tom podle mě tkví krása období, ve kterém žijeme.
Naše znalosti toho, jak funguje naše planeta,
se neustále rozšiřují.
Dnes vidíme jasněji než kdykoliv dřív,
že komplexní spletitost živočišné říše
má zásadní vliv i na naše vlastní přežití.
Biodiverzita ovšem pomalu mizí a celosvětové klima se mění.
Johan Rockstrom se soustředí na to, co udržuje stabilitu naší planety.
Díky vědě jsme první generací,
která si je vědoma toho, že podkopáváme
stabilitu naší planety a její schopnost
snášet dosavadní míru lidského vývoje.
Toto jsou data z ledovců.
Důležitější graf podle mě neexistuje.
Tento graf je jakési zjevení.
Ukazuje nám kolísání teploty
za posledních 100 000 let od doby,
kdy se poprvé objevili moderních lidé.
Skákali jsme o deset stupňů nahoru a dolů za jedinou dekádu.
Kdybych to měl zjednodušit, byla to pěkně divoká jízda.
Zásadní pro nás je fakt, že ke stabilizaci teploty
došlo teprve před 10 000 lety.
VĚK (TISÍCE LET PŘED SOUČASNOSTÍ)
Z grafu vidíme, že se jednalo o pozoruhodně,
takřka zázračně stabilní meziledové období.
Toto stabilní období dostalo od geologů
i vlastní jméno.
Známe ho jako holocén.
Holocén je pozoruhodný.
Je to teplé období, ve kterém celosvětové teploty
kolísaly pouze o jeden stupeň Celsia. A to v rámci celého období.
Jen o jeden.
…kolísání jen o jeden stupeň Celsia.
Tomuto období vděčíme za svět, jak ho dnes známe.
Stabilní teploty v holocénu nám daly stabilní planetu.
Ustálila se i hladina moře.
Poprvé jsme měli pevná roční období a předvídatelné počasí.
Tato stabilita byla naprosto zásadní.
Vůbec poprvé bylo možné založit civilizaci,
takže lidstvo nemeškalo a ihned té příležitosti využilo.
Začali jsme šlechtit rýži, pšenici,
miličku, kukuřici a čirok,
a to zhruba ve stejnou dobu na různých kontinentech.
A tak započala pouť naší civilizace, jak ji známe dnes.
Toto meziledové období nám umožnilo
založit civilizaci moderního typu.
Jedině při stavu, v jakém byla naše planeta v holocénu, víme jistě,
že náš moderní svět dokáže přežít.
Už od úsvitu civilizace
jsme byli plně závislí na stabilitě naší planety,
která si udržuje dva trvalé ledovce,
má proudící řeky,
plášť utkaný z lesů,
spolehlivé počasí
a hojnost života.
Napříč holocénem
nám tato stabilní planeta dávala jídlo,
vodu a čistý vzduch.
Teď už je pro nás ale holocén minulostí.
Exponenciální vzestup lidského vlivu na planetu
dosáhl stádia,
kde už můžeme hovořit o novém geologickém období.
Vědci nedávno prohlásili, že holocén skončil
a že se teď nacházíme v antropocénu,
věku lidí,
protože to my jsme se stali hlavní hybnou silou
na Zemi.
Polovinu obyvatelné půdy jsme proměnili v pole a pastviny.
Přesouváme víc usazenin a hornin než všechny přírodní procesy.
Více než v polovině oceánů dochází k aktivnímu rybolovu.
Devět z deseti lidí dýchá nezdravý vzduch.
A za dobu jediného lidského života
jsme ohřáli planetu Zemi o jeden celý stupeň.
Řekl bych, že ta možná nejhorší zpráva pro lidstvo
je následující.
Za pouhých 50 let
jsme se vlastním přičiněním
dostali ze stavu,
ve kterém jsme byli posledních 10 000 let.
Riskujeme destabilizaci celé planety?
Je to naprosto nepředstavitelná situace.
Vůbec poprvé musíme vážně zvažovat
riziko destabilizace celé planety.
POSTUPIMSKÝ INSTITUT PRO VÝZKUM KLIMATICKÝCH ZMĚN
Johan by se na daný problém chtěl podívat ze širší perspektivy.
Čerpat z celosvětové sítě poznání
a zjistit, co udržuje stabilitu naší planety.
Jaké procesy rozhodují o stavu planety?
Ať už je jich pět nebo 30, na začátku výzkumu jsme nevěděli nic.
Prostě jsme si položili otázku:
„Dokážeme identifikovat procesy, které řídí stav naší planety?“
Tyto systémy udržovaly stabilitu planety po celou dobu trvání holocénu.
Čím větší vliv na Zemi máme, tím se zvyšuje i riziko toho,
že tyto procesy zničíme.
Že doženeme Zemi až za hranici jejích možností
a zničíme tu stabilitu, na které jsme tak závislí.
Byl jsem naprosto přesvědčený,
že potřebujeme definovat hranici možností naší planety.
Je možné identifikovat hmatatelný bod,
za jehož hranicí riskujeme možné nelineární změny?
Můžeme takovou hranici popsat?
Pokud vědci dokáží určit hranici možností naší planety,
mohou nám nabídnou i plán,
který by nám pomohl zvrátit současnou krizi
a podle kterého bychom se nejen vyhnuli kolapsu,
ale zároveň si dokázali zajistit budoucnost na planetě Zemi?
O první a nejzjevnější hranici víme všichni.
Světové teploty jsou teď nejvyšší
od počátku naší civilizace,
takže hrozí nebezpečí, že klimatickou hranici jsme už překročili.
Snad nejděsivějším důkazem
je úbytek ledu na naší planetě.
To Johan jako Švéd pociťuje víc než většina z nás.
Jako děti jsme se ve Švédsku učili,
že nejvyšší horou je jižní vrchol masívu Kebnekaise.
Je to něco,
co jakožto Švéd považujete za naprostou samozřejmost.
Takže samozřejmě…
Je to takové smutné,
když si člověk uvědomí, že to tak za chvíli už nebude.
Jižní vrchol masívu Kebnekaise nedávno ztratil svoje postavení
nejvyšší hory Švédska.
Ledovec, který tvoří jeho nejvyšší bod,
se totiž posledních 50 let zmenšuje rychlostí půl metru za rok.
To, co pozorujeme tady na Kebnekaise,
samo o sobě planetu nedestabilizuje.
Existence dvou trvalých ledových čepic
na Arktidě a Antarktidě
je ale základní podmínka pro udržení stability naší planety.
To nám umožnilo rozvinout naši civilizaci.
Proto mám takové obavy, když vidím,
jak tají ledovce.
Nehledě na to, jestli je to malý ledovec v Kebnekaise
nebo jestli je řeč o Grónsku.
Všechny dohromady
totiž dokážou skvěle ochlazovat planetu.
Tento chladicí efekt byl zásadní
pro udržení stálé teploty napříč holocénem.
Led na planetě odrážel ideální množství sluneční energie zpátky do vesmíru.
Stálý bílý povrch, jako tu vidíme kolem sebe,
odráží 90 až 95 % tepla přicházejícího ze slunce.
Když tahle ledová pokrývka začne tát,
nejenom, že se zmenší,
ale vytvoří i tmavé okrajové oblasti, které nasávají teplo.
Jen to, že se na povrch ledu dostane kapalina,
změní jeho barvu natolik, že se můžeme dostat do stavu,
kdy se samochladící ledová pokrývka
začne sama zahřívat,
což by v rámci světového ekosystému byl asi ten nejhorší bod zlomu.
Bod zlomu nastává ve chvíli,
kdy dojde k nenávratné změně.
Je to jako vlak, který zastavil na svahu
a začíná se hýbat.
Brzdy nám začínají vypovídat službu,
takže ten vlak zrychluje.
Pojede rychleji a rychleji, dokud nad ním neztratíme kontrolu.
Už pomalu přicházíme o brzdy,
které by mohly zabránit roztání ledové pokrývky Grónska.
Když jsem tu byl ve 20 poprvé,
připadal jsem si jako ve snu.
Takovou krajinu jsem do té doby viděl jen v učebnicích.
Jason je jeden z mnoha vědců,
jehož data a postřehy byly pro Johanův výzkum zásadní.
Tisíce let sněžení vytvořilo v Grónsku jakýsi ledový dóm.
Je tři kilometry tlustý a sahá vysoko do vzduchu,
kde je opravdu chladno.
Jak taje, povrch jeho ledové čepice
klesá do teplého vzduchu,
což tání ještě zrychluje.
Čím víc roztaje, tím chladnější klima bude třeba pro jeho obnovu.
Současné podnebí je ovšem pro Grónsko až příliš horké.
V současném podnebí už Grónsko překročilo únosnou hranici.
Ztrácí 10 000 metrů krychlových ledu za sekundu.
To je průměrný úbytek.
A tenhle průměr se bude jen zvyšovat spolu s tím,
jak se bude dál oteplovat.
Je tedy Grónsku ještě pomoci?
Očividně není.
Pokud nedokážeme podstatně zchladit zemské klima,
tání grónské ledové pokrývky bude nevyhnutelně pokračovat dál.
Naše situace je dramatická. Bod zlomu se totiž vyznačuje tím,
že jakmile ten proces jednou zahájíme, nelze ho zastavit.
Začne si žít vlastním životem. Nemůžeme říct:
„Jejda, já vlastně nechtěl, aby to Grónsko roztálo.
Vrátíme se o krok zpátky.“
Na to je moc pozdě.
Jakmile překročíte bod zlomu, už není cesty zpět.
V podstatě planetu odsoudíte
k nenávratnému vzdalování se stavu, který v našem případě
umožňuje lidem život.
Roztání grónského ledovce
by zvýšilo hladinu moří po celém světě o sedm metrů.
Představte si svět, kde hladina moře není stálá,
ale proměnlivá.
Stovky pobřežních měst
jsou právě ohrožovány zvyšováním mořské hladiny.
Tato stálost hladiny moře
byla pro vývoj civilizace klíčová.
Zrovna teď se řítíme do budoucnosti ze Šíleného Maxe.
Grónsko je ovšem jen jednou z ledových čepic naší Země.
Svému jižnímu dvojčeti se vůbec nemůže rovnat.
Ještě před pár lety
se předpokládalo, že Antarktida je…
odolný ekosystém.
Zdálo se, že na tuto ledovou pokrývku nemá globální oteplování příliš velký dopad.
Dnes už ale víme, že to není pravda.
Pozorujeme zrychlenou ztrátu ledu,
který odchází do oceánu kolem Antarktidy.
Kdyby měla roztát celá Západní Antarktida,
hladina moří by se zvedla o víc než pět metrů.
Na Východní Antarktidě je pak 10krát víc ledu,
takže to máme víc než 50 metrů potenciálního zvýšení hladiny.
Ricarda je jedna z Johanových kolegyň.
Zkoumá, jak mohou být body zlomu provázané.
Nejdůležitější je uvědomit si, že všechny zemské procesy jsou provázané.
Pokud překročí bod zlomu
jedna část klimatického systému,
je mnohem pravděpodobnější,
že ho překročí i ostatní části.
Můžeme si to představit jako domino.
Když spadne jedna kostka,
může to spustit kaskádový efekt.
S naprostou jistotou víme, že globálním oteplováním
zvyšujeme riziko
překročení různých bodů zlomu zemského ekosystému.
Překračováním bodů zlomu způsobujeme nenávratné změny,
které naši planetu promění z nejlepšího přítele
ve vlhké a nehostinné místo.
Začne nasávat oxid uhličitý,
vstřebávat teplo a pohlcovat vnější vlivy,
dokud se nedostane do stavu, kdy začne sama vydávat teplo
a stane se naším nepřítelem.
Klima je samozřejmě zahříváno skleníkovými plyny.
Za tento celosvětový bod zlomu
tedy mohou naše emise.
Už od dob dávno před existencí lidí
průměrná teplota Země úzce souvisela s koncentrací
oxidu uhličitého v atmosféře.
Po dobu holocénu
zůstala tato koncentrace poměrně stálá…
VĚK (V LETECH)
…ale to se změnilo s příchodem průmyslové revoluce.
V roce 1988 jsme v zemské atmosféře přesáhli
hranici 350 částic CO2 na jeden milion.
To byla chvíle, kdy jsme překročili hranici.
Od té doby neustále riskujeme odstartování změn,
které povedou k nezastavitelnému oteplování.
Jakmile překročíte 350 částic na milion
v rámci koncentrace oxidu uhličitého,
přecházíte do nebezpečné zóny.
První z hranic, kterou Johan vytyčil, je tedy 350 částic na milion.
A tu už jsme dávno překročili.
V současné době se koncentrace oxidu uhličitého v atmosféře
nachází někde kolem 415 částic na jeden milion.
A už také začínáme vnímat dopady,
které tato nebezpečná klimatická zóna skýtá.
S vyšší frekvencí dochází k suchům,
přichází víc vln veder a záplav,
zrychluje se tání nejen ledovců,
ale také permafrostu. Zvyšuje se také četnost lesních požárů.
Přímo před námi na nás čeká druhá hranice.
Velice rychle se totiž blížíme k hranici 450 částic CO2 na jeden milion.
Nebezpečná zóna začíná tam, kde si přestáváme být jistí tím, co by se dělo.
V současnosti máme za to, že tato hranice
začíná kolem 350 částic na milion,
což je zároveň naše hranice
mezi bezpečnou a nebezpečnou zónou,
a končí u 450 částic na milion,
kde přecházíme do opravdu nebezpečné zóny.
Jakmile vstoupíme do této zóny,
nezvratné body zlomu budou velmi pravděpodobné, ne-li nevyhnutelné.
Jedná se o střízlivý odhad
na základě všech známek nadcházejícího bodu zlomu všude kolem nás.
Zjednodušeně řečeno je hranice naší planety
nastavená na oteplování o 1,5 stupně.
Což dokazuje,
že pokud dovolíme, aby se těch 1,5 stupně přesáhlo,
hodně tím riskujeme.
Teď jsme na 1,1° a velice rychle se blížíme k 1,5°.
Jediná šance, jak tuhle hranici
v rámci našeho klimatu nepřekročit,
je do 30 let dosáhnout úplné nezávislosti na fosilních palivech.
I když se informace o oteplování dostala na titulní strany novin,
Johan věděl, že se jedná jen o jednu část celého problému,
protože stabilita naší planety nezávisí jen na klimatu.
Bylo potřeba dalšího výzkumu a důkazů k tomu,
abychom mohli s jistotou říct, že i naše biosféra má čtyři hranice možností.
Hranice týkající se života na Zemi.
Patří sem uspořádání krajiny.
Jaká je struktura biomů na Zemi?
Máme tři druhy deštných pralesů, lesy mírného pásma,
severské lesy,
louky
a mokřady.
Pak je zde biodiverzita.
Ta zahrnuje všechny živočišné druhy ve vodě i na souši.
Jako třetí sem spadá krevní oběh Země, koloběh vody.
A nakonec přísun živin,
které jsou nezbytné pro všechnu živoucí biosféru.
Koloběh dusíku a fosforu.
První hranice naší biosféry, kam spadá struktura zemských biomů,
se týká toho, jakým způsobem přetváříme tato přirozená prostředí.
Rychle se blížíme k vážnému bodu zlomu
v rámci jedné z největších divočin, které ještě máme.
Amazonie.
Carlos Nobre už celá desetiletí
studuje význam deštných pralesů pro naši planetu.
Byl to on, kdo jako první začal bít na poplach.
V roce 1971 jsem to tu viděl v původním stavu.
Viděl jsem les
a jeho řeky.
Plaval jsem v Rio Negro spolu s piraňami
a nic se mi nikdy nestalo.
Od té doby byly obrovské kusy amazonského pralesa pokáceny
kvůli dobytku a pěstování sóji.
Carlos zjistil, že se tím přibližujeme
k vyvolání nenávratných změn v rámci zbývajícího lesa.
V roce 1998 jsme zahájili největší vědecký experiment,
k jakému kdy v deštném pralese došlo.
Bylo postaveno mnoho věží, které zkoumaly,
jak si les vytváří vlastní podnebí.
Na základě získaných dat bylo zjevné, že velké kusy lesa začínají vysychat.
Období sucha tu trvá maximálně tři měsíce.
S příchodem globálního oteplování
a zhoršování kvality lesa zapříčiněného lidskou aktivitou,
především chovem dobytka a pěstováním sóji,
se období sucha od 80. let
každých deset let prodloužilo o 6 dní.
Spolu s tím, jak se les zmenšuje a fragmentuje,
zmenšuje se i jeho schopnost
recyklovat vodu a přinášet déšť v období sucha.
Pokud se období sucha prodlouží na čtyři měsíce,
stromy uhynou a z lesa se stane savana.
Tento proces se nazývá savanizace.
Už dnes lze pozorovat známky toho, že se části Amazonie mění.
Pokud odlesňování přesáhne 20 až 25 % celkové plochy lesa,
tak kvůli zhoršujícímu se globálnímu oteplování
nejspíš dojde k nezvratnému procesu savanizace,
který by mohl zasáhnout 50 až 60 % amazonského pralesa.
V současnosti jsme už o téměř 20 % amazonského pralesa přišli.
Stačí už jen málo a z Amazonie se stane náš nepřítel.
S tím, jak se z džungle stává savana, hyne mnoho stromů,
čímž se do atmosféry dostává uhlík.
Carlos spočítal, že v příštích 30 letech
ho Amazonie může uvolnit až 200 miliard tun.
To je stejné množství uhlíku jako za posledních pět let po celém světě.
Nacházíme se velice blízko bodu zlomu.
Děláme něco proti klimatické krizi?
Snažíme se uhlík udržet v lesích,
nebo je nám to fuk?
V tuto chvíli bychom měli být velmi nervózní.
Neustále ničíme ekosystémy rozšiřováním zemědělské půdy.
Pořád kácíme deštné pralesy tak rychle,
že to ohrožuje jejich fungování.
A nejde jen o deštné pralesy.
Všechny stromy napomáhají k udržení stability naší planety.
A to natolik, že už jen při ztrátě 25 % zalesněné plochy
nám hrozí katastrofické body zlomu.
My jsme jí přitom odlesnili už zhruba 40 %.
Nacházíme se v nebezpečné zóně daleko za bezpečnou hranicí.
Druhý zásadní důsledek odlesňování je ztráta rozmanitosti v přírodě,
tedy biodiverzity.
Biodiverzita tvoří druhou hranici biosféry,
protože je na ní přímo závislá i kvalita našeho života.
Nezacházíme s ní ovšem zrovna nejlépe.
Příroda je v současné době
ničena naprosto nebývalou měrou a rychlostí.
Anne Larigauderie je ekoložka,
kterou znepokojuje vzrůstající množství důkazů.
Příroda mizí všude po celém světě.
Jednomu milionu rostlinných a živočišných druhů
z celkových osmi milionů
hrozí v současné době vyhynutí.
Pokud budeme pokračovat touto negativní cestou,
máme namířeno k šestému hromadnému vymírání.
Za pouhých 50 let
se lidstvu podařilo zničit 68 % světové populace divokých zvířat.
Je jasné, že se nacházíme uprostřed biodiverzní krize.
Ztráta všeho tohoto života,
vší téhle biodiverzity ohrožuje i naše vlastní přežití na Zemi.
S tím, jak špatně s biodiverzitou nakládáme,
nebude možné nakrmit celou planetu.
K tomu je totiž potřeba dobře fungující příroda.
Johana se v tomhle ohledu dotkl případ
takřka osobního ražení.
Otevřel jsem noviny a vykoukl na mě článek o britských vědcích, co k nám přijeli,
aby nám kradli královny čmeláka pruhovaného.
Přišli prý pod rouškou noci,
ukradli nám stovku čmeláčích královen a odvezli si je zpátky do Británie,
aby zachránili, co sami zničili.
V Evropě je čmelák pruhovaný
hlavní opylovač jedlých plodin.
Ve Velké Británii byl ovšem v 90. letech prohlášen za vymřelého.
Jedna země
byla nucena jít do další země
a okrást ji o opylovače,
aby měla fungující ekosystém.
Pro mě osobně
to byla chvíle, kdy jsem si uvědomil…
že jde do tuhého.
Přibližně 70 % všech pěstovaných rostlin
do jisté míry spoléhá na opylení hmyzem.
Rozšíření extrémní monokultury ovšem vede k drastickému úbytku hmyzí populace.
Je vlastně ironické, že celosvětová produkce jídla
ve své podstatě
ničí to, na čem sama závisí.
Nebyl to jen důkaz jednoho ze základních kamenů
výzkumu biodiverzity, tedy že biodiverzita není pouze něco,
co je třeba chránit jen kvůli kráse
nebo nějaké morální zodpovědnosti lidí
vůči flóře a fauně.
Ne ne, je to sada nástrojů pro fungující lidskou společnost.
Je to základní díl skládačky
pro fungující produkci jídla, čistého vzduchu, vody,
sekvestraci uhlíku a recyklaci živin.
Vědci se pokusili zhodnotit,
co všechno nám hmyz poskytuje jen tím,
že si žije svůj každodenní život.
Každý ze zkoumaných druhů provádí nepatrnou službu,
takže jejich hodnota není vidět, dokud…
nezmizí.
Planeta bez hmyzu nedokáže fungovat.
A nemizí samozřejmě jen hmyz.
Zvěř byla kvůli zemědělství vytlačena z divoké přírody
na většině obyvatelné půdy na Zemi.
Ze všech ptáků na světě
je jich dnes divokých pouze 30 %.
A z celé říše savců
tvoří divoké druhy jen zhruba 4 %.
Kde má tedy biodiverzita svoji hranici?
O kolik přírody
můžeme ještě přijít, než dojde ke kolapsu našeho druhu?
V přírodě existuje mnoho různých bodů zlomu.
Zrovna u biodiverzity lze tu hranici určit jen velice těžko,
protože život je velmi komplexní.
V kontextu přírody lze konkrétní hranici stanovit těžko
kvůli její komplexnosti.
Jedno je ale jisté.
Už jsme ji dávno překročili.
Jsme v opravdu nebezpečné situaci.
S úhynem druhů a ničením ekosystémů Země
jsme se dostali do takového bodu,
že musíme úbytek biodiverzity zastavit
co možná nejrychleji.
Měli bychom si stanovit cíle
pro roky 2021 a 2022.
Prostě pro začátek téhle dekády.
Už nesmíme ztratit ani kousek přírody.
Ekvivalentem maximálního oteplení o 1,5 stupně Celsia
by byla nulová ztráta přírody.
Třetí hranice biosféry se týká krevního oběhu naší planety.
Sladká voda je další nutnost,
kterou potřebujeme k přežití.
Věděli jste, že každý potřebujeme zhruba
něco kolem 3 000 litrů sladké vody denně,
abychom dokázali přežít?
Řeknete si: „Panebože, 3 000 litrů? Tři tuny vody? Jak to?“
Ano, na pití a hygienu spotřebujeme jen něco kolem 50 litrů.
My ve vyspělém světě používáme zhruba dalších sto
na praní a další věci kolem domácnosti.
Průmysl spotřebuje dalších 150, což už je asi 300 litrů.
Ale těch zbývajících 2 500 litrů připadá na jídlo.
To je množství vody potřebné pro přípravu všeho, co jíme,
než se nám to dostane na talíř.
Sladká voda má pro Johana zvláštní význam.
Zabýval se jí v rámci svého doktorátu
a mnohaletého výzkumu v polosuchých oblastech Afriky.
Byl jsem na nohou od úsvitu do soumraku,
pobíhal sem tam, potil se jako blázen,
sbíral data,
vykopával profily půdy,
odebíral vzorky a měřil v nich míru vlhkosti.
Taky jsem zkoumal rychlost větru a množství srážek.
Změřil jsem strašně moc listové plochy. Nedokážete si představit,
jak opatrný musí vědec být, aby v milimetrech čtverečních
změřil velikosti všech listů na rostlině.
To byly detaily, které potřeboval k zodpovězení mnohem větší otázky.
Kolik vody potřebujeme pro nakrmení celého světa?
V rámci svého magisterského studia jsem došel k závěru,
že ano, máme pro to dostatek vody.
Každá mince má dvě strany.
Existuje v rámci globální spotřeby sladké vody hranice,
za kterou se celý náš systém začne hroutit?
Analyzovali jsme všechna světová povodí
a pak určili,
jaké minimální množství vody
si každé z těch povodí musí udržovat,
aby bylo schopné udržovat vlhkost půdy,
aby mohl celý ekosystém prosperovat
a aby povodí nevyschlo.
Objem vody, která je z těchto řek v současnosti čerpána,
odhaluje, proč mnohým z nich hrozí vyschnutí.
Celosvětově se s vodou podle našich dnešních odhadů
stále nacházíme v bezpečné zóně,
ale velice rychle se řítíme do nebezpečí.
Poslední z hranic biosféry
se týká koloběhu živin, dusíku a fosforu.
Jedná se o základní složky všech živých bytostí
a klíčové ingredience hnojiv.
Dopady jejich zvýšeného používání viděl Johan na vlastní oči.
V dětství trávil léta na jednom ostrově v Baltském moři.
Zbožňovali jsme rybaření.
Většinou jsem chodil na ryby se svým nejlepším kamarádem Andersem
a mladším bratrem Nicklausem. A…
Většinou takhle ve třech.
Mohli jsme se rodičů zeptat, jestli chtějí k večeři rybu,
a pak jsme ji i sami donesli.
Často jsme vyplouvali
jednu nebo dvě námořní míle na otevřené moře,
kde se tresky daly chytat rukama.
Asi po hodině jsem musel přestat rybařit,
protože jsem byl nejlepší v očišťování ryb
a my jich měli tolik, že jsme je museli na místě zpracovat,
abychom je vůbec mohli odnést domů.
Vždycky se u nás shromáždilo hejno racků,
protože kolem nás plavalo
strašně moc vnitřností a kousků ryb, co jsem odřezal,
aby se nám to vešlo do člunu.
Jako kluk jsem si to moc užíval.
Dneska, o pár desítek let později, je to už úplně jiná situace.
Dneska takhle na tresky nikdo nechodí,
protože tu už žádné nejsou.
Vypadá to tu mimochodem úplně stejně jako v 70. a 80. letech.
Teda když se díváme takhle seshora.
Pod vodou se to ale vůbec nedá srovnávat.
Když byl Johan malý, Baltské moře byl zdravý ekosystém,
kterému dominovaly dravé ryby jako třeba tresky.
A i když za úbytek ryb může i rybolov,
byla to právě hnojiva z okolních polí,
která Baltské moře dohnala k bodu zlomu.
V současnosti je to nejznečištěnější moře na světě.
To, že podobně postižených moří po celém světě jen přibývá,
by nás mělo velice znepokojovat,
protože je to signál,
že celá planeta
postupně ztrácí svoji odolnost a je pořád slabší a slabší.
Elena Bennett je expertka na dopady hnojiv na životní prostředí.
Sbíráme dusík ze vzduchu a chemicky ho přetváříme tak,
aby ho rostliny dokázaly zpracovat.
Fosfor potom těžíme ze země.
Vyvinuli jsme mnohem efektivnější chemický způsob těžby fosforu,
který prakticky zdvojnásobil, ztrojnásobil nebo dokonce i zčtyřnásobil
produkci jídla po celém světě.
To bylo pro nakrmení rostoucí populace klíčové,
ale bohužel jsme si zvykli používat mnohem víc hnojiva,
než kolik plodiny zvládnou využít.
Nevyužité živiny odchází do řek,
kde také dochází k přehnojení.
Tento proces se nazývá „eutrofizace“.
Na vodě se pak objevuje vodní květ.
Je to takový modrozelený povlak na hladině jezer.
Často i hodně zapáchá,
protože to jsou prakticky hnijící řasy.
A jejich rozklad spotřebovává kyslík.
Snížení obsahu kyslíku pak mění chemické složení
usazenin na dně jezera, což zrychluje uvolňování fosforu.
Jakmile máte problém s eutrofizací, jezero si řekne:
„Super, tak já vám ještě přidám,“
a odstartuje koloběh reakcí,
který vytváří čím dál tím víc fosforu,
kvůli němuž se to jezero nemůže vrátit do původního stavu.
Stejně velký problém s eutrofizací
máme pak i v oceánech,
kde vznikají takzvané mrtvé zóny způsobené jednotvárností živin.
Těchto mrtvých zón máme v současnosti několik stovek po celém světě.
Eutrofizace oceánů nejspíš významně přispěla
k jednomu z pěti předchozích hromadných vymírání.
Některé mrtvé zóny v současnosti už dosahují plochy
až desítek tisíc kilometrů čtverečních.
Naše nadměrné používání dusíku a fosforu
je jedním z nejméně známých, ale zato nejzásadnějších dopadů na biosféru.
Už se nacházíme hluboko v nebezpečné zóně.
Hranici živin jsme už dávno překročili.
Moc často nad tím ale nepřemýšlíme.
Myslím, že bychom tuhle hranici měli začít brát mnohem vážněji.
Živiny, voda, naše lesy,
biodiverzita a klima.
Pět velkých součástí naší planety,
které udržují stabilitu,
a zajišťují tak naše přežití.
Johan a jeho kolegové ale věděli, že nám chybí ještě jeden díl skládačky.
Jedná se o skryté drama,
které se právě odehrává v oceánech.
A jeho dopad na stabilitu naší planety může překonat všechno ostatní.
Když do atmosféry vypustíme oxid uhličitý,
zhruba třetina skončí v oceánech.
Terry Hughes s Johanem úzce spolupracuje už mnoho let.
To mění chemické složení oceánů.
Konkrétně jejich pH.
Jsou teď méně zásadité a kyselejší.
Proto se tomu říká „okyselování oceánů“.
Když se oxid uhličitý rozloží ve vodě,
vytváří kyselinu uhličitou.
Chladné vody jsou nejzranitelnější.
Za posledních několik desetiletí
se kyselost oceánů zvýšila o 26 %.
A dokud nesnížíme koncentraci CO2 v atmosféře,
toto okyselování bude pokračovat.
Kyselina ve vodě reaguje s uhličitanovými ionty
a snižuje jejich koncentraci.
To ovlivňuje celou řadu organizmů.
Hlavně ty, které uhličitany potřebují k růstu svých schránek.
To jsou měkkýši, ústřice nebo škeble.
Okyselování oceánů má zlověstnou minulost.
Celosvětové změny v kyselosti
nebo všeobecně v pH oceánů mohou vést k hromadnému vymírání.
Z geologických nálezů víme, že se to stalo už několikrát.
Manipulací klimatu
si tedy doslova a do písmene hrajeme s ohněm.
A to hlavně vzhledem k těmto nepředvídatelným následkům,
které nás posouvají za hranici možností naší planety
do neznámého území.
V rámci okyselování oceánů se stále nacházíme v bezpečné zóně,
ale máme namířeno do té nebezpečné,
kde na nás potenciálně čeká další hromadné vymírání.
I když je Země velice komplexní,
Johan a jeho kolegové objevili pouze devět systémů,
které udržují její stabilitu.
U dvou z nich ovšem ještě neidentifikovali jejich hranice.
První z nich je směs lidmi vyrobených znečišťujících látek.
Říkáme tomu „nové entity“ a spadá sem všechno
od jaderného odpadu přes perzistentní organické látky
až po těžké kovy
a mikroplasty.
Lidstvo vytvořilo 100 000 nových materiálů
a každý z nich může mít katastrofický dopad na životní prostředí.
Tato hranice nebyla doposud pevně určena.
Nemáme ponětí, jaký dlouhodobý
nebo kumulativní dopad mohou tyto znečišťující látky mít.
Pokud ale nedojde k jejich regulaci, většina z nich může
způsobit narušení zemského ekosystému.
Jeden typ znečištění už má ovšem takový celosvětový dopad,
že mu byla přisouzena jeho vlastní hranice.
Aerosoly jsou vlastně částice, které se nacházejí v atmosféře.
Jsou to tedy znečišťující aerosolové částice.
75 % těchto znečišťujících látek pochází ze spalování fosilních paliv.
Poznáme je podle zamlženého nebe,
protože zachytávají sluneční světlo a rozptylují ho jako zrcadla.
Způsobují takzvané „globální stmívání“.
Veerabhadran strávil svůj život
studiem vzduchu kolem nás i nad námi.
Aerosoly mají i další dopady na klima.
Snížením množství slunečního světla, které je naším hlavním zdrojem tepla,
tyto aerosoly způsobují ochlazování planety.
Když ode mě jako od klimatologa někdo slyší, že aerosoly ochlazují planetu,
řekne si, že je to vlastně dobře.
Bohužel tomu tak není.
Kvůli maskování dopadů oteplování
ještě nevidíme, kolik škody tenhle spící obr může napáchat.
Tento chladicí efekt způsobený aerosoly
maskuje asi 40 % dopadů globálního oteplování.
Platíme za to však vysokou cenu.
Znečištěné ovzduší zabíjí přes sedm milionů lidí ročně
a každému z nás snižuje průměrnou délku života zhruba o tři roky.
Kde leží hranice pro znečištění vzduchu, vědci doposud nedokázali určit.
Jen na základě těch sedmi a půl milionů úmrtí
zaviněných těmi částicemi bych řekl, že co se aerosolů týče,
tu hranici jsme už překročili.
Devátá a poslední hranice se týká ozonové vrstvy.
Jedná se o poměrně unikátní případ, protože je to jediná hranice,
u které se ubíráme správným směrem.
Ozon zachycuje
škodlivé ultrafialové záření, které přímo ovlivňuje
naši DNA a způsobuje smrtící onemocnění, jako je například rakovina kůže.
Takže když jsme v 80. letech
objevili ozonovou díru na Antarktidě,
způsobilo to globální paniku.
Objevení ozonové díry,
kterou způsobily chemikálie vypouštěné do atmosféry,
vedlo země k tomu, aby je postupně přestaly používat.
Bylo úžasné sledovat, jaké to upozornění vědců
mělo vliv na celosvětovou politiku.
Byl to první a jediný příklad toho,
že lze nějak ukočírovat celou planetu.
Dokazuje to, že je možné se vrátit do bezpečné zóny
i v rámci hranice, u které jsme zašli do vysoce nebezpečné zóny.
Už se nám to povedlo jednou.
Bylo to opravdu něco úžasného.
Vědci bili na poplach a svět se podle toho zařídil.
Díky Johanovi a jeho kolegům
teď už známe devět hranic naší planety
i rizika, kterým můžeme čelit.
Společně s ozonovou vrstvou se alespoň pro teď
nacházíme v bezpečné zóně i pro okyselování oceánů a sladkou vodu.
Dosud nevíme, jak blízko nebezpečné zóně
se nacházíme v rámci znečištění vzduchu a takzvaných nových entit.
Znepokojující ovšem je, že minimálně čtyři z devíti hranic jsme už překročili.
Klima, ztráty lesů, živiny a biodiverzita.
Zde se už pomalu dostáváme k nenávratným bodům zlomu.
Stačí bolestně málo a změníme Zemi do takového míry,
že na ní naše civilizace nebude schopná přežít.
To, co dnes pozorujeme, jen potvrzuje náš systém hranic.
Kvůli tomu,
že se nacházíme v nebezpečné zóně pro klima
a biodiverzitu,
dochází k větším suchům, negativním dopadům na deštné pralesy,
lesním požárům v Austrálii a Amazonii,
zrychlení tání ledovců a zanikání korálových útesů.
Pro vědce, kteří jsou svědky těchto planetárních změn,
jsou tyto ztráty mnohem víc než jen čísla.
Terry Hughes strávil celý život studiem korálových útesů.
Vybělený korál je velmi nemocný korál.
Korály ztrácejí barvu, když se voda kolem nich moc ohřeje,
což se důsledkem globálního oteplování
stává stále častěji.
Při extrémních teplotních výkyvech, které jsou stále častější,
dochází k masivnímu bělení, při němž mohou uhynout velice rychle.
Uvaří se.
Takové masivní bělení po sobě zanechá desetkrát větší stopu
než tropická cyklóna kategorie 5.
Takže se to vymklo kontrole jak co do závažnosti,
tak i frekvence, v jaké k tomu dochází.
Terry studuje Velký bariérový útes,
největší korálový systém na světě.
Bělení býval vzácný lokální úkaz,
ale za posledních 20 let
k nim kvůli podmořským vlnám veder dochází i v širším měřítku.
Ke třem z pěti největších úkazů bělení došlo v posledních pěti letech.
Znervózňuje nás ten zmenšující se interval mezi jednotlivými případy bělení.
Už jsme zažili i dva takové případy po sobě.
Na Velkém bariérovém útesu se poprvé takhle sešly
v létě roku 2016 a 2017.
Tyto intervaly jsou pro zotavení korálů nezbytné.
Polovina Velkého bariérového útesu už uhynula.
Terryho práce zahrnuje vzdušné průzkumy
a zaznamenávání rozsahu každého masivního bělení.
Při leteckých průzkumech
létáme co nejpomaleji
a co možná nejníže, abychom viděli jednotlivé korály a mohli jsme posoudit,
kolik z nich je vybělených a kolik ne.
Všechny jsou vybělené.
Jo, je to špatný.
Vybělený útes je vidět na kilometry daleko,
protože kvůli všem těm bílým korálům prakticky září.
Mám tu obrovský útes, který je prakticky celý vybělený.
Zatím jsme provedli pět takových průzkumů.
Já z nich vedl tři.
Ty poslední tři z let 2016, 2017 a 2020.
Doufal jsem, že něco takového nebudu muset nikdy dělat,
protože je to pro mě neuvěřitelně těžké.
Promiňte.
Míříme do budoucnosti,
ve které bude z Velkého bariérového útesu korálový hřbitov.
Klimatologové nám biologům říkají,
že pokud nedojde k zásadní regulaci emisí,
povede to k tomu, že do konce století
budeme mít masivní bělení každé léto.
K bodu zlomu v bělení korálů už došlo.
Vědci a ekologové, jako jsem já,
mluví o globálním oteplování už desítky let
a je neuvěřitelně frustrující, že nás nikdo neposlouchá.
Štve mě to.
Nejsem z toho smutný, ale naštvaný.
Máme vážný důvod být z toho znechucení,
protože věda mluví jasně
a byla jasná posledních 30 let a i přesto jdeme pořád špatným směrem.
Chci, abyste panikařili.
Chci, abyste se báli stejně jako každý den já.
A chci, abyste jednali.
Chci, abyste jednali jako v každé jiné krizi.
Chci, abyste jednali, jako by vám hořela střecha nad hlavou,
protože už hoří.
Požáry v Austrálii zuří už měsíce.
Zničily už značnou část východního po…
V létě roku 2020 musela Austrálie přečkat peklo na zemi.
Naše jediná cesta ven
teď vede uličkou z padlých stromů a plamenů.
Kvůli rekordním teplotám a měsícům krutých such
shořelo 50 milionů akrů půdy.
A lidé se bojí, že se z toho stane normální úkaz.
Podle vědců nás už ale nic normálního nečeká.
Daniella Teixeira studuje kakaduy černé,
jedny z nejohroženějších ptáků v Austrálii.
Tito kakaduové si vás k sobě pustí hodně blízko.
Když k nim budete chodit často, zapamatují si vás,
takže můžete přijít ke stromu, kde se krmí,
a pořádně se s nimi seznámit.
Jakmile to bylo bezpečné,
Daniella se vrátila na jedno ze svých hlavních stanovišť,
které se nachází na Klokaním ostrově jižně od Austrálie.
Bylo to v únoru, což je pro kakaduy hnízdní sezóna.
Nejsou tu žádné známky divoké zvěře.
Nic tu nezbylo.
Vypadá to tu
jako po nějakém masakru.
Vůbec to tu nepoznávám.
Jako by to bylo úplně jiné místo.
Je to neuvěřitelný rozdíl.
Poslední čtyři roky jsem strávila prací
přesně na tomhle místě, takže je to pro mě…
Je to pro mě hodně těžké. Tohle stanoviště bylo…
Každý večer tu bylo rušno.
Touhle dobou jsme tu mívali ptáčata.
Tohle mi rve srdce.
Ježiši.
Tohle hnízdo…
znám moc dobře.
Je hrozné ho takhle vidět.
Jediné, co z něj zbylo,
je ohořelý kovový límec na zemi.
Tyhle límce…
dáváme na stromy pro jejich ochranu.
Aby ta ptáčata
nesežraly vačice.
A když tu ty límce vidím všude kolem…
poházené na zemi…
Nakonec je nedokázaly ochránit.
Je to ekologická katastrofa. O tom nelze pochybovat.
Horší požáry než ty v roce 2020 Austrálie ještě nezažila.
Klimatologové přesně o tomhle mluví už dlouho.
Čekali jsme, že se to může stát,
ale nikdo nečekal, že se to stane tak brzo
a v tomhle rozsahu.
Vědci odhadují,
že požáry zabily nebo vyhnaly tři miliardy zvířat.
1,43 milionu savců,
2,46 miliardy plazů,
180 milionů ptáků
a 51 milionů žab.
Tato čísla jsou tak obrovská
a závažná, že…
mi to vůbec nejde do hlavy.
Tohle bychom jako ochránci přírody řešit neměli.
Mělo by nám to otevřít oči.
Tyhle letní požáry nám ukázaly, že nás globální oteplování už dohnalo.
Bude to pro nás mít dlouhotrvající následky.
Kam teď může jít?
K požárům a bělení korálů dochází proto, že jsme překročili hranici našeho klimatu.
I za tím, co na nás mělo prozatím největší dopad,
stojí naše destabilizovaná planeta v reakci na ničení přírody.
Za pandemií covidu-19.
Ovlivnila životy nás všech.
Covid-19 byl odvetou naší planety,
na kterou jsme nebyli připraveni.
Přetížil naše zdravotnictví
a srazil celosvětovou ekonomiku na kolena.
VÍTEJTE NA CARNABY STREET
Mnoho lidí bylo v šoku,
ale Světová zdravotnická organizace nás před něčím takovým varovala.
Byla to jen otázka času.
Ničili jsme přírodu. Ničili jsme celé ekosystémy.
Uchylujeme se k velmi agresivním zemědělským praktikám.
Stejně tak dochází k velice agresivnímu odlesňování.
Dále žijeme ve velmi znečištěných městech
s vysokou hustotou obyvatelstva.
To jsou všechno prvky, které přispívají
k dokonalým podmínkám pro šíření jakéhokoliv nového viru.
Zoonózy se mezi lidskou populaci rozšiřují ve chvíli,
kdy dojde k oslabení přírody.
Zdravá příroda pandemie nezpůsobuje.
Tyto nemoci se přenáší
jen za velmi specifických okolností,
pokud agresivně narušíme přirozené prostředí specifických druhů.
Zdraví lidí, zvířat i životního prostředí
je vzájemně propojené.
Měli bychom se vystavovat přírodě,
ale neměli bychom ji ničit.
Nesmíme ničit ekosystémy,
kde žijí jiné živočišné druhy.
Covid-19
nás poprvé přinutil se zastavit
a uvědomit si:
„Panebože. Něco, co se pokazí někde jinde na planetě,
může najednou ovlivnit celosvětovou ekonomiku
a okamžitě změnit i můj život.“
Zjevení pandemie covidu-19
bylo jasné varování, že s naší planetou není něco v pořádku.
Dala nám také ale příležitost
zkusit se vydat jiným směrem.
Teď, když Johan a jeho kolegové, zapnuli světla,
jasně vidíme hranice naší planety.
Už vidíme cestu zpět do bezpečí
vstříc zdravější budoucnosti.
Je dosažitelná.
Už nemůžeme rozlišovat mezi ekonomickým růstem
a ochranou životního prostředí.
Ne ne, musíme celý model našeho růstu postavit kolem udržitelnosti
a ve všem, co uděláme, se řídit podle naší planety.
Bezprostřední prioritou je snížení naší uhlíkové stopy
a stabilizace světové teploty co nejníže to bude možné.
Stále máme šanci.
Pořád se překročení dvou stupňů můžeme vyhnout.
Možná zvládneme i 1,5°.
Je to ale…
jen vážně drobná šance.
Od začátku průmyslové revoluce
jsme do ovzduší vypustili 2 400 miliard tun oxidu uhličitého.
Abychom růst teploty udrželi pod 1,5°,
můžeme vypustit už jen 300 miliard tun.
Pokud budeme i nadále vypouštět 40 milard tun CO2 ročně,
vyčerpáme tento náš rozpočet do sedmi let.
Samozřejmě nemůžeme zavřít
všechny elektrárny na světě jen tak přes noc.
Ideální způsob, jak to udělat,
je začít zplošťovat křivku globálních emisí.
Z našich studií vyplývá,
že teď máme poslední šanci k jejímu zploštění.
A jaké je nejrychlejší tempo, kterého můžeme dosáhnout?
Z žádné studie nevyplývá, že by to šlo rychleji než o 6,7 % za rok,
protože těch 6,7 % ročně znamená snížit emise o polovinu za deset let.
Snížení našich emisí o polovinu každých deset let
by znamenalo prudkou změnu.
Tohle tempo zvládne každý z nás. I my jako jedinci.
Můžeme si říct: „Dobře, odteď já a moje rodina
zkusíme každých 10 let snížit naše emise na polovic,“
což by znamenalo, že za jednu generaci,
tedy za 30 let nebudeme používat fosilní paliva.
Zvládnou to i firmy, státy a celý svět.
Musíme to zvládnout.
Postupným vyřazením fosilních paliv
započneme naši cestu zpět do bezpečné zóny
v rámci hranice našeho klimatu.
Také to podstatně sníží znečišťování ovzduší,
zpomalí okyselování oceánů
a zmírní dopady na biodiverzitu.
Nulové emise ovšem nestačí.
Musíme také z ovzduší odčerpat uhlík,
který už teď přehřívá planetu.
A na to existuje velice efektivní způsob.
Zasadit víc stromů.
Celosvětová snaha o zasazení miliard stromů
je jedním z cenově nejdostupnějších
a nejdosažitelnějších řešení
klimatické krize.
Pěstování dalších stromů je nezbytné
pro kompenzaci naší uhlíkové stopy
na cestě za co nejrychlejším dosažením
nulových emisí.
A zachytávání uhlíku je samozřejmě jen jedna z výhod, které stromy přinášejí.
Cheikh Mbow s Johanem spolupracuje už mnoho let.
Je to velký zastánce stromů.
Stromy zabraňují erozi půdy.
Bez stromů budeme mít i méně deště.
Když budeme na polích vysazovat stromy,
získáme tím úrodnější půdu a dosáhneme větší úrody.
Chceme stromy vrátit, kam patří.
Do středu udržitelného rozvoje.
Naším úkolem je strom zasadit kamkoliv,
kde dokáže růst.
Výsadba stromů a obnova našeho přirozeného životního prostředí
samozřejmě významně přispěje biodiverzitě.
Zároveň nám ale pomůže i stabilizovat klima
a zásoby sladké vody a bude mít příznivý vliv
na produkci potravin a všeho dalšího, co nám příroda poskytuje.
Představte si, že se poprvé od úsvitu lidstva
jednoho dne probudíme na planetě,
na které bude víc divokých zvířat, než když jsme šli spát.
Existuje ještě jedna neuvěřitelně jednoduchá změna,
která je ovšem klíčová pro udržení planety v bezpečné zóně.
Můžete jí dosáhnout vy i já.
Vlastně každý, kdo si může svobodně vybrat, co bude jíst.
Bylo by skvělé začít jíst flexitariánskou stravu,
tedy méně červeného masa, více rostlinných bílkovin,
více ovoce a ořechů a méně škrobových potravin.
Kdybychom se začali takto stravovat
a jedli bychom zdravě,
dokázali bychom se vrátit do bezpečné zóny
nejen v rámci klimatu, ale také biodiverzity
na souši i ve vodě i v rámci dusíku a fosforu.
Je vlastně celkem úžasné, že zdravé stravování
je prakticky to nejdůležitější, čím můžete přispět k záchraně planety.
A bude nezbytná ještě jedna změna,
která nás může dostat zpět do bezpečné zóny
v rámci všech hranic naší planety.
Představte si svět bez odpadu.
Bez nutnosti cokoliv vyhazovat.
Náš odpad vzniká velice plánovaně.
Při výrobě produktů
jen zřídkakdy přemýšlíme nad tím, jak materiál získat zpět.
Pokud z tohoto lineárního systému uděláme systém kruhový
a budeme produkty navrhovat jen tak,
aby byly recyklovatelné,
můžeme dosáhnout nekonečných zdrojů.
Více a více studií ukazuje, že kruhová ekonomika
je naprosto zásadní, máme-li mít šanci
nabídnout všem lidem na světě
důstojný život.
Eliminace odpadu by nás přiblížila bezpečné zóně pro klima,
biodiverzitu a především pak živiny,
nové entity a znečištění ovzduší.
Hranice naší planety nám ukazují jasnou cestu vpřed.
Jedná se o jednoduché kroky, jako jsou obnovitelná energie,
zdravá strava, sázení stromů
a nulová produkce odpadů.
Dohromady mají ale moc změnit naši budoucnost zde na Zemi.
A kouzlo těchto změn tkví i v tom,
že by nám zlepšily život teď hned.
I když vám třeba nezáleží na naší planetě
ani na rovnosti a spravedlnosti,
ale spíš se sobecky soustředíte jen na sebe,
svoji rodinu a svůj vlastní život,
což je asi také potřeba respektovat,
stejně se jako člověk po celodenní námaze
chcete vracet do bezpečného prostředí.
Z čistšího vzduchu a delšího průměrného věku
bychom okamžitě těžili úplně všichni.
I vaše děti by byly zdravější.
Návrat do bezpečných zón naší planety
by také znamenal život ve společnosti
se stabilním trhem a pracovními příležitostmi,
což by snížilo riziko konfliktů a společenských nepokojů.
Kolem a kolem
chcete žít spíš v bezpečném prostředí než v nebezpečné zóně,
která se neustále mění.
Desetiletí mezi lety 2020 a 2030
bude podle našich studií
pro budoucnost lidstva na Zemi zcela klíčové.
Budoucnost není předurčená. Držíme ji ve vlastních rukou.
O tom, co se bude dít v příštích staletích,
rozhodne to, jak to ukočírujeme v nadcházející dekádě.
Žijeme v úžasné době,
která s sebou ovšem nese i velkou zodpovědnost.
Musíme jednat.
Nemáme času nazbyt.
Co bychom dělali, kdybychom se zítra dozvěděli,
že se k zemi řítí asteroid?
Jsem si jistý, že bychom se na chvíli přestali handrkovat
a plně se začali věnovat tomu problému.
A na cenu bychom přitom nehleděli.
Z vědeckých závěrů vyplývá,
že si naše současná planetární krize
vyžaduje stejně jednotnou reakci.
Řekl bych, že už nemáme jen problémy se životním prostředím.
Destabilizace planety…
Riziko destabilizace planety je otázka bezpečnosti a stability
všech zemí po celém světě.
Měla by to řešit Rada bezpečnosti OSN.
Hranicemi naší planety
by se měl prioritně zabývat
ten nejvyšší správní orgán na Zemi,
což je Rada bezpečnosti OSN.
Globální řešení v takovém měřítku je dnes reálnější než kdy dřív.
V současnosti se dějí velké věci.
Lidé jakožto živočišný druh
získali nad planetou takovou nadvládu,
jaké nikdy nic nedosáhlo
za poslední čtyři miliardy let.
Matka Příroda je neustále diagnostikována
a je pod nepřetržitým dohledem.
Díky digitalizaci a okamžité propojenosti
v rámci vědeckých oborů
se nám podařilo celou Zemi pokrýt věděním.
Co kdybychom vstoupili
do nového a jedinečného geologického období,
které bude definováno nejen geofyzikálně,
ale také faktem,
že máme toto všudypřítomné vědění?
Díky práci vědců, jako je Johan Rockstrom,
máme možnost jednat jako svědomí Země, jako její mozek.
S rozvahou a jednotným cílem.
Aby naše planeta navždy zůstala zdravá a odolná.
A byla nám dokonalým domovem.
Překlad titulků: Petr Kabelka