Downloaded from YTS.MX
ORIGINALNI NETFLIXOV DOKUMENTARNI FILM
Official YIFY movies site: YTS.MX
Zamislite da se vozite cestom koja kruži uz planinu,
da imate vozilo s prejakim motorom i prebrzo jurite,
bez prednjih svjetala,
uz litice s kojih biste mogli sletjeti.
Naravno da želite upaliti svjetla. A upravo to i znanstvenici pokušavaju.
Želimo rasvijetliti rizike s kojima smo suočeni.
Nedavna otkrića znanstvenika o načinu na koji naš planet funkcionira
od iznimne su važnosti za sve nas.
Njihovi podaci vrlo su zabrinjavajući.
No usprkos tomu također nam daju i nadu
jer nam pokazuju kako možemo popraviti situaciju.
Jedan od onih koji je posvetio život proučavanju ovih globalno važnih problema
dolazi iz Švedske.
Johan Rockstrom.
Ono što je otkrio s kolegama iz cijeloga svijeta
možda je najvažnije znanstveno otkriće našeg doba.
Johan nam daje nadu.
Nadu da postoji izlaz iz ove krize.
Nakon što i vi ovo čujete,
možda više nikada nećete promatrati svijet istim očima.
Nije riječ o planetu.
Riječ je o nama i našoj budućnosti.
Još nije sve gotovo.
I dalje nam se nudi prilika da osiguramo budućnost čovječanstva.
U tome se krije ljepota naše trenutačne situacije.
Naše poimanje načina funkcioniranja našeg planeta stalno se razvija.
Sada nam je jasnije no prije da je složenost živog svijeta
ključna i za naš opstanak.
Bioraznolikost se smanjuje, a klimatski se uvjeti mijenjaju.
Johan Rockstrom usredotočio se na ono što naš planet održava stabilnim.
Zahvaljujući znanosti prva smo generacija koja zna da možda ugrožava
stabilnost i sposobnost planeta Zemlje da podržava razvoj čovječanstva.
Mislim da je ovaj grafikon s podacima iz ledene jezgre najvažniji kojeg imamo.
Ovaj je grafikon pravo otkriće.
Pokazuje variranje globalne temperature u posljednjih 100 000 godina,
od prve pojave modernog čovjeka.
U jednom se desetljeću temperatura mijenjala za do deset stupnjeva.
Jednostavnije rečeno, nije nam bilo lako.
Ključno je to da su se temperature stabilizirale tek prije 10 000 godina.
TISUĆE GODINA PRIJE SADAŠNJOSTI
Iz grafikona je jasno da je riječ o posebnom,
gotovo čudesno stabilnom interglacijalnom razdoblju.
Geolozi su ovom razdoblju stabilnosti dali posebno ime.
Holocen.
Holocen je poseban.
Riječ je o toplom razdoblju u kojem prosječna globalna temperatura
stalno varira za samo jedan Celzijev stupanj.
-Jedan stupanj više ili manje. -…jedan Celzijev stupanj.
To je omogućilo razvoj suvremenog svijeta.
Stabilne temperature u holocenu omogućile su nam stabilan planet.
Stabilizirala se razina mora.
Prvi smo put imali predvidiva godišnja doba i vremenske prilike.
Ta je stabilnost bila ključna.
Prvi je put omogućen razvoj civilizacija, prilika koju su ljudi odmah iskoristili.
Domesticirali smo rižu, pšenicu, tef, kukuruz i sirak
na različitim kontinentima otprilike u isto vrijeme.
Tako je započeo razvoj civilizacija.
Ovo nam je interglacijalno razdoblje omogućilo razvoj moderne civilizacije.
Holocen je jedino razdoblje za koje pouzdano znamo
da podržava opstanak našeg modernog svijeta.
Od pojave prvih civilizacija ovisimo o ovom stabilnom stanju planeta.
Planeta s dvama stabilnim ledenim pokrovima,
rijekama tekućicama,
rasprostranjenim šumama,
pouzdanim vremenskim prilikama
i obiljem živog svijeta.
Tijekom holocena ovaj stabilni planet dao nam je hranu,
pitku vodu i čist zrak za disanje.
No upravo smo izašli iz holocena.
Eksponencijalni rast ljudskog pritiska na Zemlju doveo je do toga
da smo stvorili svoje geološko razdoblje.
Znanstvenici su nedavno objavili da je holocen svršen
i da smo sada u antropocenu,
razdoblju ljudi,
jer su ljudi sada primarni pokretači promjena na Zemlji.
Pretvorili smo polovicu nastanjivog dijela Zemlje
u područja za uzgoj usjeva i stoke.
Pomičemo više sedimenta i kamenja od svih Zemljinih prirodnih procesa.
U više od polovice površine oceana aktivno se lovi riba.
Devet od deset ljudi udiše onečišćen zrak.
I za samo jedne generacije povećali smo temperaturu Zemlje
za više od jednog stupnja.
Rekao bih da je ovo možda najstrašnija poruka čovječanstvu:
u samo 50 godina
uspjeli smo izbaciti planet iz stanja
u kojem se on nalazio posljednjih 10 000 g.
Postoji li rizik da ćemo ugroziti stabilnost cijelog planeta?
Ovo je nepojmljiva situacija.
Prvi put moramo ozbiljno razmisliti o riziku
narušavanja stabilnosti planeta.
INSTITUT ZA ISTRAŽIVANJE KLIMATSKOG UTJECAJA U POTSDAMU
Johan je nastojao sagledati širu sliku,
povezati otkrića znanstvenika iz cijelog svijeta
i otkriti što cijeli planet čini stabilnim.
Koji sustavi određuju stanje u kojem se planet nalazi?
Ako je takvih sustava pet ili možda 30, na početku to nismo znali.
Samo smo postavili pitanje:
„Možemo li identificirati sustave koji reguliraju stanje našeg planeta?“
Ti su sustavi držali planet stabilnim tijekom holocena.
Kako vršimo sve veći pritisak na Zemlju,
postoji opasnost da će ti sustavi početi propadati
i da ćemo prijeći Zemljine granice,
čime ćemo uništiti stabilnost o kojoj ovisimo.
Bio sam sasvim uvjeren da se želimo
pozabaviti definiranjem tih granica našeg planeta.
Možemo li uopće odrediti kvantitativnu točku
nakon koje postoji rizik od uzrokovanja nelinearnih promjena,
pa bi to onda predstavljalo granicu?
Ako znanstvenici uspiju definirati granice našeg planeta,
mogu li nam dati i smjernice
koje će nas izvući iz trenutačne krize?
Mogu li nam pokazati ne samo kako izbjeći kolaps,
već i kako osigurati našu uspješnu budućnost na Zemlji?
Prva i najočitija granica svima nam je dobro poznata.
Globalne su temperature sada više nego ikad od pojave prvih civilizacija,
pa postoji opasnost da smo već prešli granicu vezanu za klimatske uvjete.
A promjene našeg ledenog pokrova možda nam daju najveći razlog za zabrinutost.
Johanu, podrijetlom iz Švedske, te promjene padaju teže no drugima.
Svu djecu u Švedskoj učimo
da je južni vrh planine Kebnekaise najviši švedski vrh.
Ta je činjenica ukorijenjena u naš švedski identitet.
Pa je, naravno,
tužno…
kad shvatiš da to više neće biti tako.
Južni vrh planine Kebnekaise nedavno je izgubio status
najvišeg vrha u Švedskoj.
Ledenjak koji čini njegov najviši dio
u posljednjih se 50 godina smanjuje otprilike za pola metra godišnje.
To što se događa na planini Kebnekaise
neće samo po sebi narušiti stabilnost Zemlje.
No to što imamo dva stabilna ledena pokrova,
Arktički ledeni pokrov i onaj na Antarktici,
preduvjet je koji mora biti ispunjen kako bi planet ostao u ovom stanju
koje nam je omogućilo razvoj civilizacije.
I upravo nas zbog toga toliko brine otapanje ledenjaka,
bez obzira na to je li riječ o malom ledenjaku na planini Kebnekaise
ili o Grenlandu.
Na kraju svi oni doprinose Zemljinoj čudesnoj sposobnosti hlađenja.
Ta sposobnost hlađenja bila je ključna za održavanje
stabilnih temperatura na Zemlji tijekom holocena.
Led na Zemlji vraćao je točno potrebnu količinu Sunčeve energije
u svemir.
Stalna bijela površina poput ove koju vidimo oko sebe
vraća oko 90 do 95 % topline koja dolazi sa Sunca natrag u svemir.
Kad se te ledene ploče počnu topiti,
to ne znači samo da se smanjuju,
zbog čega rubna područja potamne i počnu upijati toplinu.
Čak i sama činjenica da se na ledu nakuplja tekućina
toliko značajno mijenja njegovu boju da to može dovesti do toga
da ledene ploče umjesto uloge hlađenja
preuzmu ulogu zagrijavanja.
I to je najdramatičnija prekretnica u načinu funkcioniranja Zemlje.
Prekretnica je točka nakon koje promjena postaje trajna.
Kao da je riječ o vlaku koji se nalazi na padini i počinje se kretati.
Ostajemo bez kočnica,
pa vlak ubrzava.
Postaje sve brži i u jednom trenutku gubimo kontrolu.
Već sad ostajemo bez kočnica koje bi mogle spriječiti
otapanje grenlandskog ledenog pokrova.
Kad sam s 20 g. prvi put došao ovamo,
činilo se kao da sanjam.
GEOLOŠKA ISTRAŽIVANJA DANSKE I GRENLANDA
Vidio sam krajolike kakve sam dotad viđao u udžbenicima.
Jason je jedan od mnogih znanstvenika diljem svijeta
čiji su dokazi i analize bili ključni za Johanovo istraživanje.
Snijeg se tisućljećima nakupljao na Grenlandu,
stvarajući ledenu kupolu debljine tri km.
A u atmosferi iznad nje veoma je hladno.
Kako se led topi, površina pokrova pada u područje s višim temperaturama,
što ubrzava otapanje.
Što se led više topi, to bi temperature morale biti niže
kako bi se otapanje poništilo.
No današnje su temperature već previsoke za Grenland.
Zbog trenutačnih klimatskih uvjeta stanje na Grenlandu prešlo je granicu,
pa Grenland sad gubi 10 000 kubičnih metara leda u sekundi.
To je prosječna stopa gubitka leda.
Ta će stopa rasti s daljnjim zagrijavanjem Zemlje.
Znači li to da je Grenland izgubljen?
Očito je tako.
Ako ne dođe do značajnog pada temperature na Zemlji,
neizbježno je da će se otapanje leda na Grenlandu nastaviti.
Problem s prekretnicama leži u tomu
što nema povratka nakon što nešto započne.
To je onda to, ne možete reći:
„Joj, sad nam je jasno da nismo htjeli otopiti led na Grenlandu.“
„Moramo prestati s time.“
Tad je već prekasno.
Kad prijeđete takvu prekretnicu, možete doći do točke bez povratka,
koja u biti može osuditi planet
na nepovratnu promjenu stanja koje, u našem slučaju,
omogućava opstanak ljudi.
Otapanje leda na Grenlandu
podiglo bi razinu mora diljem svijeta za sedam metara.
Zamislite svijet u kojemu razina mora nije statična, već se mijenja.
Stotine obalnih gradova u opasnosti su zbog dizanja razine mora.
Stabilnost razine mora bila je ključna za razvoj civilizacije.
Pred nama je budućnost kao iz Pobješnjelog Maxa.
No Grenland je tek jedan od Zemljinih polarnih ledenih pokrova
i daleko je manji od onoga na jugu.
Ne tako davno
smatralo se da je Antarktika
otporan sustav.
Da je riječ o ledenim pločama na koje klimatske promjene nemaju velik utjecaj.
No danas je to sasvim drukčije.
Danas uočavamo ubrzan gubitak površine
i gubitak leda u Južnom oceanu.
Otapanje zapadne Antarktike povećalo bi razinu mora za pet metara.
INSTITUT ZA ISTRAŽIVANJE KLIMATSKOG UTJECAJA U POTSDAMU
A istočna je Antarktika deset puta veća,
pa bi razina mora mogla narasti za 50 m.
Ricarda je jedna od Johanovih kolegica.
Ona proučava način interakcije prekretnica.
Važno je naglasiti da je sve u Zemljinom sustavu povezano.
Ako jedan dio klimatskog sustava
prijeđe svoju prekretnicu,
to bi moglo povećati vjerojatnost da će se isto dogoditi i drugim sustavima.
Predočite si te sustave kao domino pločice.
Srušite li jednu,
to može dovesti do lančane reakcije.
Jasno nam je da trenutačno globalno zatopljenje
utječe na povećanje rizika
da ćemo prijeći te prekretnice Zemljina sustava.
Prelazak prekretnica dovodi do nepovratnih promjena
zbog kojih nam planet više ne bi bio najbolji prijatelj
i ne bi umanjivao pritisak koji mi vršimo na Zemlju,
uzimajući CO2 i spuštajući temperaturu,
već bi došlo do toga da bi Zemlja sama poticala zagrijavanje
i postala nam neprijatelj.
Temperature, naravno, rastu zbog stakleničkih plinova.
Stoga nas emisija takvih plinova dovodi do prekretnice.
Davno prije pojave ljudi
prosječna temperatura Zemlje usko je pratila
koncentraciju ugljikova dioksida u atmosferi.
Tijekom holocena ta je koncentracija bila relativno stabilna…
RAZDOBLJE (GODINA)
…ali industrijska revolucija sve je promijenila.
Godine 1988. prešli smo koncentraciju ugljikova dioksida u atmosferi
od 350 dijelova na milijun.
U tom smo trenutku prešli granicu.
Otad postoji rizik da ćemo potaknuti promjene
koje će pojačati efekt staklenika.
Prijeđe li koncentracija ugljikova dioksida u atmosferi 350 ppm,
tad zalazimo u zonu opasnosti.
Dakle, 350 dijelova na milijun prva je Johanova granica,
a mi smo već davno premašili tu brojku.
Trenutačna koncentracija ugljikova dioksida u atmosferi iznosi
otprilike 415 dijelova na milijun.
Počinjemo primjećivati posljedice toga što se nalazimo u toj zoni opasnosti.
To se očituje u sve češćim sušama,
vrućinama, poplavama,
ubrzanom otapanju leda,
ubrzanom otapanju permafrosta i većem broju šumskih požara.
Pred nama se nalazi drugi prag.
Sve se brže približavamo koncentraciji CO2 od 450 ppm.
Zonu opasnosti granica našeg planeta definira raspon nesigurnosti u znanosti.
Naša je današnja procjena da se znanstveni raspon nesigurnosti
nalazi između 350 ppm,
što predstavlja granicu između sigurnosti i zone opasnosti,
i 450 ppm,
nakon koje prelazimo u zonu visokog rizika.
Uđemo li u zonu visokog rizika,
nepovratne prekretnice postat će vrlo vjerojatne, ako ne i neizbježne,
a pritom je riječ o konzervativnoj procjeni,
s obzirom na to da već sad primjećujemo znakove prekretnica.
Jednostavnije rečeno, klimatska je granica planeta
zagrijavanje od 1,5 Celzijeva stupnja,
a to nam istodobno pruža i dokaze
da strašno riskiramo dozvolimo li si da ta brojka naraste iznad 1,5.
Sad smo na 1,1 i brzo se krećemo prema 1,5.
Jedina nam je prilika da ne prijeđemo klimatsku granicu planeta
prijeći na život bez fosilnih goriva u sljedećih 30 godina.
Iako su svi pisali o tom cilju vezanom za rast temperature,
Johan je znao da je to tek dio šire slike
jer stabilnost našeg planeta ne ovisi samo o klimatskim uvjetima.
Trebali smo dodatna istraživanja i dokaze kako bismo zaključili
da postoje i četiri granice vezane za našu biosferu.
Granice vezane za živi svijet.
To uključuje kopnene površine.
BIOMI
Kakav je raspored bioma na Zemlji?
Tri prašume, umjerene šume,
borealne šume,
travnjaci,
močvare.
Zatim slijedi bioraznolikost.
To uključuje sve morske i kopnene vrste.
Na trećem je mjestu, naravno, Zemljin vodeni krvotok.
SLATKA VODA
I na kraju imamo upotrebu hranjivih tvari…
HRANJIVE TVARI
…koje su ključne za postojanje živog svijeta,
kruženje dušika i fosfora.
Prva granica biosfere, sastav staništa na Zemlji,
vezana je za način na koji trenutačno mijenjamo ta prirodna staništa.
Brzo se približavamo velikoj prekretnici
u divljini jednog od najvećih prirodnih staništa na svijetu,
Amazonskoj prašumi.
Carlos Nobre već desetljećima proučava ulogu prašuma u stabilnosti Zemlje.
On je prvi oglasio uzbunu.
SVEUČILIŠTE U SÃO PAULU
Godine 1971. vidio sam Amazonu netaknutu.
Vidio sam šumu
i rijeke.
Plivao sam u rijeci Rio Negro s piranjama.
I ništa mi se nije dogodilo.
Velik dio Amazonske prašume otad je porušen
radi uzgoja stoke i soje.
Carlos je otkrio da nas to dovodi sve bliže
poticanju nepovratnih promjena u preostalom dijelu prašume.
Godine 1998. započeli smo najveći znanstveni eksperiment
koji je ikad proveden u prašumama.
U prašumi su izgrađeni brojni tornjevi
s ciljem proučavanja kako prašuma kreira vlastite klimatske uvjete.
Podaci pokazuju da u velikom dijelu prašume dolazi do presušivanja.
U Amazonskoj prašumi sušna sezona traje maksimalno tri mjeseca.
No zbog globalnog zatopljenja
i degradacije šuma, do koje dolazi zbog ljudskog djelovanja,
osobito zbog uzgoja stoke i soje,
sušna se sezona od 1980-ih
svako desetljeće povećavala za šest dana.
Kako dolazi do smanjenja i fragmentacije šume,
smanjuje se i njezina sposobnost recikliranja vode i stvaranja kiše.
Ako sušna sezona potraje duže od četiri mjeseca,
drveće u prašumi umire i na tom području nastaju savane,
što se naziva savanizacijom.
Postoje znakovi da se dijelovi Amazonske prašume već mijenjaju.
Ako krčenje šuma prijeđe 20 do 25 %,
te uz nastavak globalnog zatopljenja,
vjerojatno će doći do nepovratnog procesa savanizacije,
što bi moglo utjecati na 50 do 60 % cijele Amazonske prašume.
Već smo izgubili gotovo 20 % Amazonske prašume.
Mogli bismo je iz prijatelja pretvoriti u neprijatelja Zemlje.
S promjenom prašume u savanu umire mnogo drveća,
a u atmosferu se ispušta CO2.
Carlos je izračunao da bi Amazonska prašuma
mogla ispustiti više od 200 milijardi tona CO2 u sljedećih 30 godina.
To je jednako ukupnoj globalnoj emisiji CO2
u proteklih pet godina.
Nalazimo se jako blizu prekretnice.
Zabrinjava li nas borba protiv klimatskih promjena?
Zabrinjava li nas zadržavanje ugljika u šumama
ili nas nije briga?
Postoje razlozi za veliku zabrinutost.
I dalje pretvaramo prirodna staništa u poljoprivredna zemljišta,
i dalje krčimo prašume tempom koji ugrožava cijeli sustav.
Pritom nije riječ samo o prašumama.
Drveće svih vrsta neprocjenjivo je kad je riječ o održavanju stabilnosti.
Drveće je toliko važno da bi gubitak samo 25 % svih šuma
mogao dovesti do katastrofalnih prekretnica.
A mi smo iskrčili već 40 % šuma.
Za ovu smo granicu već dogurali daleko unutar zone opasnosti.
Druga velika posljedica deforestacije
gubitak je bioraznolikosti prirode.
Bioraznolikost druga je granica biosfere
jer nam omogućava da opstanemo na Zemlji.
Ali je ne tretiramo kako treba.
Dosad u ljudskoj povijesti još nismo svjedočili ovakvom uništavanju prirode.
MEĐUVLADINA PLATFORMA ZA BIORAZNOLIKOST I EKOSUSTAVE
Anne Larigauderie ekologinja je koju zabrinjava sve veći broj dokaza.
Priroda izumire diljem svijeta.
Milijun vrsta biljaka i životinja,
od njih otprilike osam milijuna,
u opasnosti je od izumiranja.
Nastavi li se ovaj negativni trend,
možda nam slijedi šesto masovno izumiranje.
U samo 50 godina
ljudi su istrijebili 68 % divljeg biljnog i životinjskog svijeta.
Jasno je da smo usred krize bioraznolikosti.
Gubitak te prirode i bioraznolikosti
ugrožava naš život na Zemlji.
S obzirom na negativne trendove u bioraznolikosti
nećemo moći prehraniti cijeli planet.
Za to nam treba priroda koja dobro funkcionira.
Johana je posebno pogodila jedna priča iz njegove domovine.
U novinama sam pročitao o znanstvenicima iz Ujedinjenog Kraljevstva
koji odlaze u Švedsku krasti matice kratkodlakog bumbara.
Pisalo je da su usred noći ukrali stotinu bumbara
kako bi ih vratili kući
i spasili ono što su uništili.
Kratkodlaki bumbari ključni su za oprašivanje usjeva diljem Europe.
No do 1990-ih proglašeni su izumrlima u Ujedinjenom Kraljevstvu.
Riječ je o ljudima koji moraju otići u neku drugu državu
i ukrasti njihove oprašivače kako bi im ekosustav funkcionirao.
U tom sam trenutku shvatio…
da je ovo ozbiljno.
Oko 70% usjeva diljem svijeta
donekle ovisi o oprašivanju kukcima.
No sve veća popularnost monokultura
dovodi do drastičnog smanjenja broja tih kukaca.
Ironično je to što proizvodnjom hrane diljem svijeta
zapravo uništavamo ono o čemu ovisi naša proizvodnja hrane.
To ne potvrđuje samo osnovnu misao pri istraživanju bioraznolikosti,
odnosno da to nije nešto što trebamo zaštititi zbog ljepote
ili moralne odgovornosti koju kao ljudska vrsta
imamo prema drugim vrstama.
Ne, bioraznolikost također je ključna za postojanje društava.
To je ključan dio zagonetke
kako imati uspješnu proizvodnju hrane, čist zrak, čistu vodu,
sekvestraciju ugljika i ciklus hranjivih tvari.
Znanstvenici su pokušali izračunati pogodnosti koje donose kukci
kad u velikim brojevima obavljaju svoje svakodnevne radnje,
pri čemu se svaka vrsta u nečemu razlikuje.
No njihovu vrijednost zapravo nije moguće izračunati sve dok iznenada…
ne nestanu.
Planet bez kukaca ne funkcionira.
Naravno, izumiranje se ne odnosi samo na kukce.
Živi svijet pati zbog našeg razvoja poljoprivrede
na većini nastanjivog dijela Zemlje.
Od svih ptica na Zemlji, samo ih 30 % živi u divljini.
A od svih sisavaca na svijetu,
divljih je vrsta tek četiri posto.
Gdje se nalazi granica vezana za bioraznolikost?
Koliko još prirodnog svijeta smijemo izgubiti
prije propadanja naših društava?
Mnogo je različitih prekretnica u prirodnome svijetu
i teško je točno odrediti
planetarnu granicu kad je riječ o bioraznolikosti
jer je živi svijet vrlo kompliciran.
Zbog složenosti prirode teško je odrediti jednu granicu.
No jedno je jasno.
Već smo zašli duboko u zonu iza granice.
Duboko smo u zoni opasnosti.
Situacija je toliko opasna
kad je riječ o gubitku vrsta na Zemlji i uništavanju ekosustava na Zemlji
da moramo zaustaviti gubitak bioraznolikosti
što brže možemo.
Sad je vrijeme
da odredimo ciljeve za 2021. i 2022.,
na početku ovog desetljeća…
Cilj nam mora biti spriječiti gubitak prirode.
Maksimalno zatopljenje od 1,5 Celzijeva stupnja jednako je
potpunom očuvanju prirode odsad.
Treća granica biosfere odnosi se na krvotok našeg planeta
jer je slatka voda još jedna od osnova o kojoj ovisi naše društvo.
Znate li da ljudi trebaju otprilike 3000 litara slatke vode
po osobi dnevno kako bismo preživjeli?
Mislite si: „Pobogu, 3000 litara? Tri tone vode? Kako je to moguće?“
Da, za higijenu i piće treba nam samo 50 litara.
Mi u bogatom svijetu upotrijebimo još 100 litara
za čišćenje i potrebe u kućanstvu,
a u proizvodnji se potroši još 150, što iznosi 300 litara.
Ostatak, oko 2500 litara, odlazi na hranu.
Riječ je o slatkoj vodi koja nam treba da proizvedemo svu hranu koju jedemo.
Slatka voda ima posebnu važnost za Johana.
Riječ je o temi njegova doktorskog rada
i dugogodišnjeg istraživanja u afričkim stepama.
Od jutra do mraka hodao sam uokolo i znojio se kao lud,
prikupljajući podatke,
uzimajući i analizirajući uzorke tla,
mjereći vlažnost tla.
Prikupljao sam i podatke o brzini vjetra i padalinama.
Izmjerio sam gomilu lišća. Ne možete ni zamisliti
koliko oprezni moramo biti
pri mjerenju svakog lista na biljci u četvornim milimetrima.
Proučavao je detalje kako bi dobio odgovor na jedno važnije pitanje.
Koliko je vode potrebno kako bismo prehranili svijet?
Moja procjena tijekom studija bila je da se čini da imamo dovoljno vode.
No treba sagledati i drugu stranu.
Postoji li globalni prag za upotrebu slatke vode
čiji bi prelazak uzrokovao kolaps sustava?
Analizirali smo sve slivove diljem svijeta
kako bismo definirali minimalnu količinu površinskog otjecanja
potrebnu za održavanje vlažnosti u sustavu,
što omogućuje uspješan razvoj ekosustava,
dobru opskrbu vodom i funkcionalne slivove.
Količina vode koja se trenutačno uzima iz svake rijeke
otkriva nam zašto za mnoge postoji opasnost da bi mogle presušiti.
Trenutačna procjena na globalnoj razini pokazuje nam
da smo još u sigurnoj zoni kad je riječ o vodi,
no brzo se krećemo prema zoni opasnosti.
Posljednja granica biosfere
obuhvaća izmjenu hranjivih tvari, dušika i fosfora.
Riječ je o ključnim sastavnicama svih bića,
ključnim sastojcima gnojiva.
Johan je na vlastite oči svjedočio utjecaju povećanja njihova korištenja.
Kao dijete ljetovao je na otoku u Baltičkom moru.
Voljeli smo pecati.
Najčešće sam pecao s najboljim prijateljem Andersom
i svojim mlađim bratom Nicklausom.
Često smo nas trojica išli pecati.
Mogao sam pitati roditelje žele li večerati ribu
i onda se vratiti kući s ulovom.
Dio pustolovne bio je otploviti
jednu, dvije nautičke milje prema otvorenom moru
jer smo ondje mogli loviti bakalar.
Tad sam bio najbolji u čišćenju ribe,
pa bih nakon jednog sata morao odustati od pecanja
jer bismo imali toliko bakalara
da bismo ga mogli vratiti kući samo ako bismo ga odmah očistili.
Galebovi bi nas u potpunosti opkolili
jer bi oko nas bilo mnogo iznutrica i dijelova ribe koje sam morao odrezati
kako bi sve stalo u čamac.
Kao klincu bilo mi je uzbudljivo raditi to.
Danas, nekoliko desetljeća poslije, vlada potpuno drukčija situacija.
Nitko više ne ide u ribolov
jer je more doslovno prazno.
Inače, more izgleda jednako kao 1970-ih i 1980-ih
kad ga gledate iz zraka,
no zavirite li ispod površine, vidjet ćete sasvim drukčiju sliku.
Kad je Johan bio dječak, Baltičko je more bilo zdrav okoliš
u kojem su vladale ribe grabljivice poput bakalara.
Iako je mnogo ribe izlovljeno,
zapravo je gnojivo koje je isprano s okolnih polja
uzrokovalo katastrofu u Baltičkom moru.
Sad je riječ o najzagađenijem moru na svijetu.
Kad mnogo mora diljem svijeta doživi istu sudbinu kao Baltičko more,
tad imamo razlog za veliku zabrinutost
jer nam to govori da cijeli planet
postupno gubi na otpornosti i postaje sve slabiji.
Elena Bennett stručnjakinja je za utjecaj gnojiva.
Uzimamo dušik iz zraka i pretvaramo ga…
SVEUČILIŠTE MCGILL
…u nešto što biljke mogu iskoristiti,
a fosfor se dobiva uzimanjem iz tla.
Razvili smo kemijske načine za prikupljanje fosfora
koji su mnogo učinkovitiji,
što je dvostruko, trostruko
ili čak četverostruko
povećalo proizvodnju hrane diljem svijeta.
Neprocjenjiv napredak za prehranjivanje sve veće populacije.
No počeli smo upotrebljavati daleko više gnojiva
no što usjevima treba.
Neiskorištene hranjive tvari u velikim se količinama nakupljaju u rijekama,
što se naziva eutrofikacijom.
Vidimo takozvano cvjetanje vode,
koje izgleda kao plavo-zelena masa na površini jezera.
Često to grozno smrdi jer se osjeti truljenje algi.
Pri razgrađivanju se troši kisik.
Smanjenje količine kisika mijenja kemijski sastav sedimenta na dnu jezera,
što dovodi do ispuštanja još fosfora.
Čim se pojavi problem s eutrofikacijom, jezero ga dodatno pogorša.
Tako se stvara krug u kojem nastaje sve više fosfora
koji se onda nakuplja u jezeru, pa jezero ostaje u tom stanju.
Problem s eutrofikacijom pojavljuje se i u oceanima,
u kojima iste te hranjive tvari stvaraju tzv. mrtve zone.
Te mrtve zone prisutne su na nekoliko stotina lokacija diljem svijeta.
Eutrofikacija oceana možda je uvelike pridonijela
jednom od pet prethodnih masovnih izumiranja.
Danas su se neke mrtve zone već proširile
na desetke tisuća četvornih kilometara.
Prekomjerno korištenje fosfora i dušika
dovodi do vrlo ozbiljnih, iako malo poznatih posljedica za biosferu.
Nalazimo se duboko u zoni opasnosti.
Prešli smo granicu kad je riječ o hranjivim tvarima.
Ne razmišljamo često o tome.
Mislim da tu granicu moramo shvatiti ozbiljnije nego dosad.
Hranjive tvari, voda, šume, bioraznolikost i klimatski uvjeti.
Pet velikih sastavnica našeg planeta koje reguliraju njegovu stabilnost
i omogućuju naš opstanak.
No Johan i njegovi kolege znali su da to još nije sve.
Još nisu uzeli u obzir manje poznat, ali dramatičan proces
koji se odvija u oceanima.
Utjecaj tog procesa na stabilnost planeta mogao bi nadmašiti sve ostale.
Pri emisiji CO2 u atmosferu…
CENTAR ZA PROUČAVANJE KORALJNIH GREBENA
…oko trećine te emisije završi u oceanima.
Terry Hughes već godinama usko surađuje s Johanom.
To je promijenilo kemijski sastav oceana.
Promijenilo je njihovu pH vrijednost
i učinilo ih manje lužnatim, odnosno kiselijim.
Zato se to naziva zakiseljavanjem oceana.
Kad se ugljikov dioksid rastopi u vodi,
tada nastaje ugljična kiselina.
Hladnije su vode ranjivije.
Tijekom posljednjih nekoliko desetljeća oceani su postali 26 % kiseliji.
I dok god je koncentracija CO2 u atmosferi visoka,
nastavit će se zakiseljavanje oceana.
Kiselina u vodi reagira s kemikalijama koje se zovu karbonatni ioni,
što smanjuje njihovu koncentraciju.
To utječe na mnoge organizme, osobito na one kojima su
karbonati potrebni za rast skeleta.
Mekušci, kamenice, dagnje.
Zakiseljavanje oceana ima zloslutnu povijest.
Globalne promjene koje nastaju zakiseljavanjem
i izmjena pH vrijednosti mogu uzrokovati masovno izumiranje.
To smo više puta uočili u geološkim zapisima.
Stoga, manipuliranjem klimatskih uvjeta našeg planeta
zapravo se igramo s vatrom
jer ne možemo predvidjeti posljedice
koje slijede nakon prelaska granica našeg planeta
i dolaska na nepoznat teren.
Kad je riječ o zakiseljavanju, zasad smo još sigurni,
no krećemo se prema zoni opasnosti
i potencijalno katastrofalnom masovnom izumiranju.
Usprkos Zemljinoj složenosti,
Johan i njegovi kolege otkrili su da samo devet sustava
održava naš planet stabilnim.
No za dva od njih još nisu pronašli granice.
Prvo je na redu niz zagađivača koje su stvorili ljudi.
Nazivamo ih „novim tvorevinama“, a toj grupi pripada sve
od nuklearnog otpada i trajnih organskih zagađivača
do teških metala i mikroplastike.
Ljudi su stvorili 100 000 novih materijala,
a bilo koji od njih mogao bi prouzrokovati katastrofalne posljedice u okolišu.
Zasad ova granica još nije kvantificirana.
Jednostavno ne znamo koji su dugoročni ili kumulativni učinci
ovih zagađivača,
ali većina njih može uzrokovati probleme diljem svijeta
ako ih se ne kontrolira.
Jedan zagađivač već ima utjecaj na cijeli svijet.
Taj je utjecaj toliko velik da postoji posebna granica.
Aerosoli su čestice u atmosferi.
SVEUČILIŠTE U KALIFORNIJI
Riječ je o česticama koje zagađuju zrak.
Gorenjem fosilnih goriva nastaje 75 % zagađenja aerosolima.
To se očituje maglovitim nebom
jer te čestice sprječavaju put sunčevoj svjetlosti i raspršuju je
te uzrokuju ono što nazivamo globalnim zatamnjenjem.
Veerabhadran cijeli svoj život proučava zrak koji nas okružuje.
Još je jedan način na koji aerosoli utječu na klimu.
Aerosoli ometaju sunčevu svjetlost, koja služi kao velik izvor energije
za povećanje temperature Zemlje, pa tako uzrokuju hlađenje planeta.
Kad čujete znanstvenike poput mene koji govore da aerosoli hlade planet
i prikrivaju zatopljenje, možda ćete misliti da je to dobro.
No, nažalost, to nije dobro.
Zbog tog prikrivanja
još ne vidimo pravi utjecaj stakleničkih plinova.
Učinak hlađenja koji aerosoli imaju prikriva otprilike 40 %
pravog utjecaja globalnog zatopljenja,
a donosi i velike posljedice.
Onečišćenje zraka svake godine ubije više od sedam milijuna ljudi
i smanjuje nam prosječni životni vijek za otprilike tri godine.
Znanstvenici još nisu pronašli granicu kad je riječ o onečišćenju zraka.
Uzmemo li u obzir samo tih sedam i pol milijuna umrlih,
rekao bih da smo već prešli granicu vezanu za aerosole.
Napokon dolazimo do devete granice, ozonskog omotača.
Ova je granica posebna po tomu što je jedina granica
za koju smo na dobrom putu.
Ozon upija štetno ultraljubičasto zračenje,
koje izravno utječe na naš DNK
te uzrokuje smrtonosne bolesti poput raka kože.
Stoga je,
kad je 1980-ih otkrivena ozonska rupa iznad Antarktike,
nastala globalna panika.
Otkriće ozonske rupe
uzrokovano ispuštanjem kemijskih zagađivača u atmosferu
uvjerilo je državnike da prestanu s upotrebom tih kemikalija.
Bilo je izvrsno vidjeti kako su upozorenja znanstvenika
potaknula političko djelovanje.
Ovo je prvi i jedini primjer da možemo upravljati cijelim planetom.
Možemo se vratiti u sigurnu zonu
granice za koju smo već zakoračili u zonu visokog rizika.
Uspjeli smo se vratiti u sigurnu zonu.
Stvarno je bilo izvrsno svjedočiti tomu.
Znanstvenici su oglasili uzbunu, a svijet je reagirao.
Zahvaljujući Johanu i njegovim kolegama znamo da planet ima devet granica
i znamo što nas čeka ako ih prijeđemo.
Uz ozonski omotač, zasad se nalazimo
u sigurnoj zoni i kad je riječ o zakiseljavanju oceana i slatkoj vodi.
Još ne znamo koliko smo blizu zoni opasnosti
kad je riječ o onečišćenju zraka ili novim zagađivačima.
No najviše je zabrinjavajuće to što smo već prešli
barem četiri od devet granica.
Klimatski uvjeti, gubitak šuma, hranjive tvari i bioraznolikost.
Sada dolazimo do nepovratnih prekretnica.
I u opasnosti smo da ćemo dovesti Zemlju do stanja
u kojem ne može podržati naš opstanak.
Ono što vidimo danas potvrđuje koncept planetarnih granica.
Pred nama su jasni dokazi:
u opasnosti smo kad je riječ o klimi
i postoji visok rizik od gubitka bioraznolikosti,
pa sad vidimo sve više suša, veći utjecaj na prašume,
šumske požare u Australiji i Amazonskoj prašumi,
ubrzano otapanje leda i propadanje koraljnih grebena.
Znanstvenicima koji svjedoče ovim planetarnim promjenama
gubitak ne predstavlja samo brojke.
Terry Hughes cijeli život proučava koraljne grebene.
Koralji koji postanu bijeli jako su bolesni.
Koralji pobijele kad se voda oko njih previše zagrije.
A zbog globalnog zatopljenja ta je pojava sve češća i sve jača.
Kod velikih temperaturnih ekstrema, kao što smo vidjeli
tijekom masovnih izbjeljivanja u posljednjim desetljećima,
koralji jako brzo propadaju.
Skuhaju se.
Posljedice izbjeljivanja deset su puta veće
od najekstremnijeg tropskog ciklona kategorije 5.
Dakle, izbjeljivanje ostavlja goleme posljedice
i događa se sve češće.
Terry proučava Veliki koraljni greben,
najveći koraljni greben na svijetu.
Izbjeljivanje je nekoć bilo lokalizirano i rijetko,
no u protekla dva desetljeća
morski toplinski valovi uzrokovali su šire izbjeljivanje.
Tri od pet najvećih primjera izbjeljivanja dogodila su se u posljednjih pet godina.
Zabrinuti smo što su takvi događaji sve bliže jedan drugome.
Već smo svjedočili uzastopnim izbjeljivanjima
na Velikom koraljnom grebenu tijekom ljeta 2016. i 2017. godine.
Razdoblja između izbjeljivanja ključna su za oporavak koralja.
Pola koralja na grebenu već je uginulo.
Terryjev rad uključuje i promatranje iz zraka
kako bi zabilježio učinak svake pojave izbjeljivanja.
Pri snimanju iz zraka letimo što sporije i što niže možemo
kako bismo vidjeli pojedine koralje i procijenili
koliko ih je izbijeljeno.
Svi su koralji izbijeljeni.
To nije dobro.
Izbijeljen greben vidi se s nekoliko kilometara udaljenosti
jer zbog količine bijelih koralja gotovo svijetli.
Vidim veoma širok greben i gotovo je sve bijelo.
Provedeno je pet takvih snimanja, a ja sam predvodio ukupno tri.
Posljednja tri 2016., 2017. i 2020. godine.
Nadao sam se da to nikad neću morati raditi
jer je riječ o emocionalno teškom zadatku.
Ispričavam se.
Slijedi nam budućnost u kojoj Veliki koraljni greben
postaje groblje koralja.
Znanstvenici koji se bave klimom govore nama biolozima
da će nastavak ovakve emisije CO2
dovesti do uzastopnih izbjeljivanja
svako ljeto do kraja stoljeća.
Prešli smo granicu kad je riječ o izbjeljivanju koralja.
Znanstvenici i ekolozi poput mene
već desetljećima govore o globalnom zatopljenju.
I zbilja me frustrira to što nas ne slušaju.
To me ljuti.
Ne deprimira me, već me ljuti.
Postoji razlog za frustraciju
jer znanstvenici već 30 godina jasno govore o tome,
ali i dalje se ne krećemo u dobrom smjeru.
Želim da paničarite.
Želim da osjetite strah koji ja svakodnevno osjećam
i da onda nešto poduzmete.
Želim da se ponašate kao u kriznoj situaciji.
Želim da se ponašate kao da vam kuća gori
jer se to i događa.
Požari mjesecima haraju Australijom i uništavaju velik dio istočne obale…
Godine 2020. Australija je doživjela pakleno ljeto.
Jedini nam je izlaz sad kroz ovaj varljivi put
pun srušenog drveća i vatre.
Potaknut rekordnim temperaturama i mjesecima teške suše,
požar je uništio 50 milijuna hektara zemlje.
Ljudi se boje da će ovo postati dio svakodnevice.
No znanstvenici kažu da više nema svakodnevice kakvu poznajemo.
Daniella Teixeira proučava crne kakadue,
jednu od najugroženijih ptica u Australiji.
Crni kakadui daju vam da im se približite.
Žele vas upoznati, pa vas, na mjestima koja redovito obilazite,
zapravo već dobro poznaju.
Stoga možete otići do njih, sjesti uz drvo i upoznati pojedine ptice.
Čim je to bilo sigurno,
Daniella se vratila do jedne od glavnih lokacija svojih istraživanja
na otoku Kangaroo u Južnoj Australiji.
Veljača je, mjesec u kojem se kakadui gnijezde.
Nigdje ne vidim tragove divljeg životinjskog svijeta.
Ovdje više nema ničega.
Kao da je došlo
do potpunog pokolja.
Kao da ne gledam šumu koju poznajem.
Kao da to ne može biti isto mjesto
jer je toliko drukčije.
Posljednje četiri godine radim ovdje, pa mi je…
Da, jako mi je teško. Ovo je mjesto…
Svake je večeri ovdje vladala gužva.
Sad bismo već imali ptiće.
Ovo me strašno pogađa.
Isuse.
Poznajem ovo gnijezdo.
Jako dobro.
Užasno je vidjeti šumu u ovakvom stanju.
Ostao je samo željezni obruč koji leži spaljen na tlu.
Stavljamo ih na drveće s gnijezdom kako bismo ga spasili.
Kako bismo spriječili penjaše da love ptiće.
A sad posvuda vidim te željezne obruče
kako leže na tlu.
Nisu bili dovoljni da ih spasimo.
Nema sumnje da je riječ o ekološkoj katastrofi.
Šumski požari 2020. najrazorniji su požari
u povijesti Australije.
Klimatski znanstvenici već dugo govore o takvim događajima.
SVEUČILIŠTE U QUEENSLANDU
Očekivali smo da bi se to moglo dogoditi,
ali nitko to nije očekivao tako skoro
i u tolikoj mjeri.
Znanstvenici procjenjuju
da su požari usmrtili ili raselili tri milijarde životinja.
I to 1,43 milijuna sisavaca
2,46 milijardi gmazova,
180 milijuna ptica
i 51 milijun žaba.
Te su brojke ogromne
i imat će velike posljedice.
Ne znam kako ih pojmiti.
Konzervatori ne bi trebali imati posla s time.
Mislim da nam je ovo opomena.
Ovo „Crno ljeto“ pokazuje nam koliki je utjecaj svega već danas.
I to će imati trajne posljedice.
Kamo on može sada?
Šumski požari i izbjeljivanje koralja posljedica su našeg prelaska granice.
No uništavanje prirode krije se iza jedne pojave
koja je ostvarila dosad najveći utjecaj na naš sve nestabilniji planet.
Pandemija bolesti COVID-19.
Utjecala je na vaše živote jednako kao i na moj.
COVID-19 planetarna je pošast
s kojom se nismo bili sposobni nositi.
Pandemija je opteretila zdravstveni sustav
i bacila globalno gospodarstvo na koljena.
DOBRO DOŠLI U ULICU CARNABY
Iako je mnoge iznenadila,
Svjetska zdravstvena organizacija upozorila nas je da će se to dogoditi.
Bilo je pitanje vremena.
SVJETSKA ZDRAVSTVENA ORGANIZACIJA
Uništavali smo prirodu. Uništavali smo ekosustave.
Implementirali smo vrlo agresivne poljoprivredne prakse.
Provodimo veoma agresivnu deforestaciju nevjerojatnih razmjera.
Dodamo li tomu činjenicu da živimo u vrlo zagađenim gradovima
s visokom gustoćom naseljenosti,
mislim da su svi ti elementi pridonijeli razvoju
savršenog scenarija za širenje nekog novog virusa.
Zoonotske bolesti pojavljuju se i prelaze na ljudsku populaciju
kad je otpornost prirode narušena.
Zdrava priroda ne uzrokuje pandemije.
Što se tiče prijenosa bolesti,
to se događa samo s određenim vrstama i u određenim okolnostima
te kad napadnemo njihov okoliš na vrlo agresivan način.
Dakle, zdravlje ljudi, životinja i okoliša usko su povezani.
Kontakt s prirodom u načelu je dobar,
ali pod uvjetom da ne uništavamo prirodu
i da ne uništavamo ekosustave
u kojima žive druge vrste.
COVID-19.
Čini mi se da smo zbog te bolesti prvi put shvatili
da ako nešto pođe po zlu na drugom kraju svijeta,
to može iznenada pogoditi svjetsko gospodarstvo
i odmah promijeniti naše živote.
Pojava bolesti COVID-19
jasno je upozorenje da s našim planetom nije sve u redu.
No također nam se pruža prilika
da pokrenemo obnovu u novom smjeru.
Sad kad su Johan i njegovi kolege uključili prednja svjetla,
jasno vidimo granice.
Možemo vidjeti put koji nas vraća u sigurnost
i vodi nas u otporniju budućnost.
To je ostvarivo.
Više nije dovoljno
samo donekle smanjiti utjecaj napretka gospodarstva na okoliš.
Ne, sad bi trebalo utemeljiti sav napredak na održivosti
i donositi odluke u skladu s dobrobiti planeta.
Najveći je prioritet smanjiti emisiju CO2 na nula
i stabilizirati globalnu temperaturu na što nižu vrijednost.
I dalje imamo priliku izbjeći zatopljenje od dva stupnja.
Možemo doći čak i do 1,5.
No nemamo mnogo vremena za djelovanje.
Od početka industrijske revolucije
ukupna emisija ugljikova dioksida iznosi 2400 milijardi tona.
Kako bismo ostali ispod 1,5 stupnja,
ne smijemo ostvariti emisiju od dodatnih 300 milijardi.
Nastavi li se godišnja emisija od 40 milijardi tona godišnje,
u roku od sedam godina potrošit ćemo raspoloživ budžet.
Naravno, ne možemo isključiti
sve potrošače energije na svijetu preko noći.
Stoga je jedini ispravni način
sniziti globalnu krivulju emisije CO2 jer svi znanstveni dokazi upućuju na to
da nam je ovo posljednja prilika za to.
Koji je najbrži tempo smanjenja emisije koji možemo postići?
Nijedno istraživanje ne navodi brojku veću od šest ili sedam posto godišnje.
S tom bismo brojkom smanjili emisiju upola u jednom desetljeću.
Smanjenje emisije upola u jednom desetljeću
predstavlja eksponencijalnu stopu smanjenja.
Svi mogu usvojiti taj tempo.
I vi i ja možemo pridonijeti.
Možemo reći: „Dobro, odsad će moja obitelj
pokušati smanjiti emisiju CO2 upola svako desetljeće.“
To bi značilo da više ne biste upotrebljavali fosilna goriva
za 30 godina.
Tvrtke to mogu, države to mogu i svijet to može, odnosno mora učiniti.
Postupno izbacivanje fosilnih goriva iz uporabe
pokrenulo bi naše putovanje prema zoni sigurnosti
unutar granice vezane za klimatske uvjete.
To bi također značajno smanjilo onečišćenje zraka,
usporilo zakiseljavanje oceana
i smanjilo pritisak na bioraznolikost.
No nulta stopa emisije nije dovoljna.
Također moramo smanjiti koncentraciju ugljika
koji već pregrijava planet.
I postoji jedan vrlo učinkovit način za to.
Zasađivanje drveća.
Svjetska inicijativa zasađivanja milijarde drveća
mogla bi biti jedno od najisplativijih i najostvarivijih rješenja
za klimatsku krizu.
Povećanje broja drveća ključno je
za postizanje ravnoteže uz daljnju emisiju CO2
dok što brže pokušavamo ostvariti nultu stopu emisije.
Naravno, vezanje ugljika samo je jedna od prednosti drveća.
Cheikh Mbow već godinama surađuje s Johanom.
SVEUČILIŠTE U PRETORIJI
On zagovara ulogu drveća.
Drveće sprječava eroziju tla.
Bez drveća imat ćemo manje kiše.
Posadimo li drveće na poljima,
to će povećati plodnost polja te ukupnu proizvodnju.
Želimo vratiti drveću njegovu ulogu u središtu održivog razvoja.
Naš je zadatak posaditi drveće posvuda gdje ono može rasti.
Zasađivanje drveća i obnova prirode našeg planeta
uvelike će doprinijeti bioraznolikosti,
pomoći će stabilizirati klimatske uvjete i količinu slatke vode
te će pozitivno utjecati i na našu proizvodnju hrane
i sve ostale usluge koje nam priroda besplatno daje.
Zamislite, prvi put od pojave čovječanstva
jednog bismo se jutra mogli probuditi na planetu
s više divljeg životinjskog i biljnog svijeta nego prije.
Postoji još jedna promjena koja je gotovo nevjerojatno jednostavna,
ali je ključna kako bismo ostali unutar granica našeg planeta.
I vi i ja možemo to učiniti.
Zapravo, baš svi koji mogu birati hranu koju konzumiraju.
Jako je zanimljiva fleksitarijanska prehrana
s manje crvenog mesa i više bjelančevina biljnog podrijetla,
s više voća i orašastih plodova, a manje ugljikohidrata.
Prihvatimo li takvu prehranu
i pretpostavimo da bi se svi hranili zdravo,
mogli bismo se vratiti u sigurnost
ne samo kad je riječ o klimi, već i bioraznolikosti,
kopnenim i vodenim površinama te dušiku i fosforu.
Zapravo je uzbudljivo to što je zdrava prehrana
možda najvažniji način na koji možemo doprinijeti spašavanju planeta.
Postoji još jedna ključna promjena
koja bi nas vratila u sigurnost, unutar svih granica našeg planeta.
Zamislite svijet u kojem nema otpada, u kojem ništa ne bacamo.
Naš otpad nastaje zbog načina proizvodnje.
Pri izradi proizvoda rijetko mislimo na recikliranje sirovina.
Pretvorimo li taj linearni sustav u kružni sustav,
izradom proizvoda s ciljem mogućnosti recikliranja sirovina,
naša upotreba resursa mogla bi biti beskonačna.
Sve više dokaza upućuje na to da je kružno gospodarstvo ključno
ako želimo moći pružiti dobar život
svima na svijetu.
Eliminiranje otpada dovelo bi nas bliže sigurnosti u pogledu klime,
bioraznolikosti i posebice hranjivih tvari,
novih tvorevina i onečišćenja zraka.
Granice našeg planeta daju nam jasne smjernice.
Jednostavne odluke poput odabira obnovljivih izvora energije,
zdrave prehrane, zasađivanja drveća
i eliminiranja otpada.
Sve to skupa moglo bi promijeniti našu budućnost na Zemlji.
A čarobno je to što bi te promjene promijenile naše živote već sad.
Čak i ako ljudima nije stalo do planeta
i ravnopravnosti diljem svijeta,
već su sebični i usredotočeni na sebe, svoju obitelj i svoj život,
a moram reći da poštujem takav stav
jer sam i ja ljudsko biće koje se bori sa svakodnevicom.
No ipak bi svi trebali htjeti vratiti se u sigurnost.
Svi bi odmah imali koristi od čistog zraka.
To bi nam omogućilo zdravije i duže živote.
Vaša bi djeca bila zdravija.
Povratak unutar granica našeg planeta
značio bi da je veća vjerojatnost da ćemo živjeti
u društvu sa stabilnim tržištem i stabilnim radnim mjestima,
što bi smanjilo rizik od sukoba i nestabilnosti u zemlji u kojoj živimo.
Dakle, sve u svemu…
želimo biti u zoni sigurnosti, a ne u zoni opasnosti
u kojoj je sve neizvjesno.
Prema dokazima koje imamo, mislim da će desetljeće do 2030.
biti odlučujuće za budućnost čovječanstva na Zemlji.
Naša budućnost nije određena.
Budućnost je u našim rukama.
Ono što će se događati tijekom sljedećih nekoliko stoljeća
odlučit ćemo onime što ćemo poduzeti u ovom desetljeću.
Ovo je nevjerojatno razdoblje za život na Zemlji.
No to znači da svi imamo odgovornost
djelovati odlučno.
Nemamo vremena za gubljenje.
Što bismo učinili da sutra ujutro dobijemo izvještaj
da se Zemlji približava asteroid?
Siguran sam da bismo zanemarili sve ostalo
i usredotočili se na rješavanje tog problema.
Bez obzira na trošak.
Znanstveni dokazi jasno pokazuju da planetarna kriza s kojom se suočavamo
zahtijeva isti takav ujedinjeni pristup.
Rekao bih da nas više ne muči pitanje zaštite okoliša.
Destabiliziranje planeta…
Rizik od destabiliziranja planeta tema je od važnosti za sigurnost i stabilnost
svakog društva na svijetu.
Stoga je to tema za Vijeće sigurnosti.
Granice našeg planeta trebaju biti glavna tema
kojom se bavi najviše strateško tijelo koje imamo na svijetu,
a to je Vijeće sigurnosti UN-a.
Takav globalni odgovor nikad nije bio toliko ostvariv kao sada.
Trenutačno se događa nešto veće,
a to je činjenica da je jedna vrsta, odnosno, da smo mi, ljudi,
dominantna sila na planetu
i to na način kakav nismo vidjeli u protekle četiri milijarde godina.
Neprestano proučavamo i promatramo Majku Zemlju.
Digitalizacija i hiperpovezanost
u znanosti i svijetu proučavanja
dovela je do toga da je cijeli planet prekriven znanjem.
Što ako sad ulazimo u novo, jedinstveno geološko razdoblje,
koje nije definirano samo geofizički,
već i činjenicom da je u planet usađena neka nova svijest?
Zahvaljujući radu znanstvenika poput Johana Rockstroma
sada imamo sposobnost djelovati kao Zemljina savjest, njezin mozak.
Možemo razmišljati i djelovati s jedinstvenim ciljem.
A cilj bi bio osigurati da naš planet zauvijek ostane zdrav i otporan.
Savršen dom.
Prijevod titlova: Matej Ivanković