Downloaded from YTS.MX
PŮVODNÍ KOMEDIÁLNÍ SPECIÁL NETFLIX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Kameramane, můžete se na mě takhle přestat koukat?
Děsíte mě.
Díky moc, Monterrey!
Jste nejlepší!
Díky, že se mnou dnes sdílíte můj sen.
Užijeme si to. Díky moc.
Představím se nováčkům.
Tak jo. Tam jsou sjetí, to je jasný.
To jsou moji rodiče. Díky, že jsi přišla, mami.
Pojďme se trochu pobavit.
Ti, co mě neznají, já jsem Alan Saldaña. Nepocházím z tohoto krásného města.
Jsem z Monterrey, ale vyrostl jsem v Reynose,
v pěkném městě, kde neexistuje násilí, kde vládne mír a klid.
Co je? Tohle město je taky hrozný. Zabili mě tady asi šestkrát.
Ale teď se cítím nesmrtelný. Už nemůžu umřít.
Jaký druh humoru dělám? Dělám Stand-up, observační humor.
Všechno, co se mi stane, analyzuju a zažil jsem něco příšernýho.
Nejhorší věc, co se chlapovi může stát.
Ať zvednou ruce pánové,
kteří zažili šestinedělí po porodu.
Co je, chlapi? Vy nemáte sex?
Běžte, rozmnožujte se.
Doktor mi řekl: „Jde o 40 dní a nocí bez sexu.“
Já na to: „V pohodě.“
Kouknu na ruku a říkám: „Pamatuješ si mě?“
Ale moje žena povídá: „Nepodváděj, teplouši.“
Říkal jsem si, že 40 dní a nocí nic není.
Ale je to dlouhá doba.
Prvních 15 dní sexuální abstinence proběhlo hladce.
Měl jsem tu situaci plně pod kontrolou.
Vykračoval jsem si. Dvacátý den jsem měl bolesti.
A chodil jsem: „Au, kurva!“
Po 25 dnech jsem měl jednu kouli větší než druhou.
A chodil jsem takhle.
Přesně jako Quasimodo.
Po 35 dnech jsem velmi láskyplně objímal přátele.
„Jak se máš, kámo?
Pojď blíž, buzno.“
Po 40 dnech jsem doufal, že mi doktor řekne, že můžu.
Já šel za svým doktorem, Dr. Maxem.
Čekal jsem, až mi doktor řekne, že už můžu, dokud…
Takže jsem čekal na pitomýho doktora!
„No tak, chlape! Už je to 40 dní! Jsem nadržený.“
A doktor udělal.
A já na to: „Už!“
Ze zoufalství jsem takhle praštil do stolu.
A nebolelo mě to.
Mohl bych rozlousknout ořech.
Někdy dokonce i kokosy.
V neděli v obchoďáku:
„Kokos, pane“. „Jo, rozlousknu vám ho.“
„S chilli?“
Čekal jsem, dokud mi doktor neřekne: „Můžete.“
Vžijte se do mé kůže. Jak jsem se cítil.
Čtyřicet dní bez akce. Myslíte, že jsem čekal, až přijdu domů?
Bylo mi to jedno. Udělal jsem to v ordinaci.
Nahoře, dole, na misionáře.
A doktor: „Slezte ze mě, vy hovado! Nechte mě!“
Venku jsem to udělal nějaký kočce ve zvířecím kostýmu.
Pak chtěla i moje žena a já na to: „Zítra, teď mě bolí hlava.
Právě jsem rozlouskl ořech.“
Analyzuju všechno, co se mi v životě děje.
Mám rád svůj život. Jsem dobrý táta, jen abyste věděli.
Svoje děti jsem přihlásil do školy Colegio Irlandés.
Fakt? Ne? Mám ho odtamtud dostat?
Až se zeptá, proč nemůže do školy, řeknu mu, protože mi lidi nevěří.
Proto jsem ho dal do drahé školy,
protože to potřebuje ke svému vzdělání.
Přijde tam v 7:30 a odchází ve 14:30,
pak má mimoškolní aktivity
a já ho dostanu zpátky ve 21:30, kdy je zralý jít spát.
Nechal bych ho tam přespat, ale nemůžu.
Školník mi to nedovolí.
Takže ta škola se mi líbí.
Jednou jsem zapomněl, že končí ve 21:00 a přišel ho vyzvednout ve 21:30.
Byl tam už jen jeho trenér karate.
A já přišel a řekl jsem: „Promiňte. Zapomněl jsem.“
Můj syn mě vždycky rád vidí. Má radost, protože mě vidí málokdy.
Křičí: „Tati!“ A já: „Co je, synku?“
„Hádej, co mě naučil trenér karate.“
„Co, synku?“
Můj syn se otočí a praští jednoho kluka.
A pošle ho k zemi.
Musím přiznat, že jsem byl hrdý, že můj syn knockoutoval jiného kluka.
Ale už se mi moc nelíbilo zjištění, že jeho táta je učitel karate.
Kvůli němu mohl knockoutovat on mě.
Hned jsem dodal: „Co jsem ti říkal?
Pomoz tomu klukovi a zvedni mu berle!
Děti, co parkují na invalidech, se nebijí.“
Analyzuju všechno, co se mi stane
a analyzuju chování lidí.
Časy se změnily.
Lidé mají předsudky.
Kdo má předsudky, zvedne ruku.
Dobře, zvedne ruku ten, kdo ví, co znamená mít předsudky.
Lidi vás prostě odsoudí, já si například všiml,
že když mám oblek a kravatu, chovají se ke mně jinak,
než když se obléknu jako žena.
Jednají se mnou jinak, pitomci.
Samozřejmě, že i já mám předsudky. Nepopírám to.
Když vidím nějakého chuligána, jak si to takhle valí po ulici,
řeknu si, je to hulič.
Možná to není hulič, možná myje auta, ale mě to napadne.
Vidím chlapa v obleku, co nese v ruce brožury,
je neděle a já griluju, napadne mě, že je to Svědek Jehovův.
Vidím holku na rohu v minisukni, má velký kozy,
pokuřuje si tam uprostřed noci
a mě napadne, že je to chlápek.
Všichni máme předsudky.
Lidi vás hodnotí podle toho, jakou máte rádi hudbu.
Posloucháte kolumbijský lidovky vallenato, máte nálepku nevkusní.
Líbí se vám Arjona, jste blbci.
Máte rádi reggae, jste huliči.
Posloucháte mexickou bandu, prodáváte trávu tomu, co má rád reggae.
Líbí se vám Jenni Rivera,
máte syna s chlapem, co prodává trávu tomu, co má rád reggae.
Děkuju.
Taky dost kritizuju Svědky Jehovovy.
Nechápejte mě špatně, respektuju každou víru a náboženství,
ale proč k nám sakra musí chodit v neděli?
Když mám opici.
Nikdy nepřijdou v neděli, když ji nemám a chci si povídat.
Ale když mám opici, zavětří: „Tam je hřích.“ A už k vám běží.
Proč nechodíte v pondělí, chlapi?
Mám pocit, že vylézají v neděli, protože jim grilování dává sílu.
V pondělí se negriluje. Když vylezou, zmizí. „Ale ne, je pondělí!“
Zbyde jen Bible, deštník a brožury Strážní věže.
Svědkové Jehovovi k vám přijdou v neděli a takhle vám zaklepou na dveře:
Lidi z Alzy odejdou, ale tihle ne.
„Je někdo doma?“
„Proč jste zhasli?“
„Slyšíme televizi.“
Jakmile se podíváte z okna, řeknou: „Viděla jsem vás!“
Slušně se zeptáte: „Co si přejete?“ „Jsme Svědci.“
„Já vím, poznal jsem to podle deštníku.“
„Chcete se stát Svědkem?“ „Nechci nic svědčit, díky.“
„Jsme sestry Kristovy.“
„Vypadáte skvěle na svůj věk.“
„Co používáte, Herbalife? Jak to děláte?“
Došlo jim, že jsem blbec a už k nám domů nechodí.
Píšou mi přes WhatsApp, protože blbec rovná se katolík.
Na domě máte nálepku:
„Tohle je katolický domov“. Těsně pod nálepkou sčítání lidu.
Svědci tam dali nálepku:
„Tenhle chlap je blbec. Úředníci ze sčítání lidu, nezapočítávejte ho.“
Už za mnou nechodí, používají WhatsApp. V neděli spím a přijde mi zpráva…
Neprobuzený ji v devět ráno otevřu
a stojí tam: „Jsme Svědci Jehovovi.
Deštník.
Čiň pokání, hříšníku!“ Ruce takhle.
„Poslední šance. Konec světa se blíží.
XD.“
Jak odpovíte na tak výhružnou zprávu?
Poslal jsem jim emotikon opice:
„Je to konec vašeho světa. Zablokovaný!“
Myslíte, že se přestali snažit o mé spasení? Ne, hledali moje slabiny.
Vědí, že rád drbu a tak toho využijí.
Křičí před domem: „Slyšel jste tu dobrou zprávu?“
„Jakou dobrou zprávu?“
„Spása je na dosah.“ „Je tady?“ „Ještě ne.“
„Dejte mi vědět, až tady bude. Mám kocovinu.“
Příští neděli zkouší ti šibalové něco novýho. „Hoří!“
„Kde?“ „Ve vašem srdci, že jste nás nepřijal.“
„Dejte mi pokoj! Chci mluvit s vaším šéfem.“
„Spojte dlaně a promluvte si se šéfem.“
„Řekl jsem se šéfem, ne s majitelem firmy.“
„Myslíte pastora?
Tady je brožura s číslem vzadu.
Nula, jedna, 800, Bůh vás slyší. Strážní věž.
Odpoví vám.“
Tak jsem zavolal.
„Děkujeme, že voláte na linku Svědků Jehovových.
Svědkové, stiskněte jedničku.
Pokud jím nejste, půjdete do pekla, ale stiskněte dvojku.“
Dva a spálil jsem si prst.
„Stiskněte jedničku, pokud se chcete připojit k našemu sboru.
Stiskněte dvojku, pokud chcete darovat peníze.
Stiskněte trojku, pokud jste ztratili brožurku a chcete poslat novou.
Stiskněte čtyřku a získejte informace o naší akci na deštníky.
Pokud si chcete koupit látku a ušít si vlastní sukni,
prodáváme ji na metry.
Stiskněte pětku.
Chcete-li mluvit s pastorem, stiskněte nulu.“
Pro pastora je nula.
Pustí mi tuhle uvítací melodii…
Aleluja.
„Všichni naši pastoři mají teď práci. Nezavěšujte, prosím.“
A stejná hudba.
Aleluja.
„Dva deštníky za cenu jednoho. Využijte nabídky.“
Aleluja.
„Už máte dost pekla? Nevíte, jak dojít spásy?
Přidejte se k našemu kazatelskému týmu a každou neděli otravujte lidi.
Zažijte to. Základní plat plus provize.“
Aleluja.
„U telefonu pastor Alemán. Kdo volá, prosím?“
„Alan“. „Jak vám můžeme pomoct, bratře Alane?“
„Chtěl bych odhlásit odběr.“
„Nějaký problém?“ „Ne. Mám všechny brožury.“
„Tak proč chcete odhlásit odběr?“ „Chodíte příliš brzy.“
„Máme změnit čas návštěv? Služby poskytujeme v sedm, v osm a v devět.“
„Přijďte v pondělí.“ „To je problém.“
„V pondělí nepracujeme.“ „Jste zedníci, nebo co?
Chci to zrušit.“
„Dám vám číslo na storno. Máte si ho kam napsat?“
„Ano, mám.“ „Pište si, šest, šest, šest.“
„Tím vaši spásu zrušíte.“ „Ještě něco?“
„Pomůžete nám ohodnotit pastorovu službu?
Od jedné do deseti, jak byste ohodnotil pastorovu službu?“
Řekl jsem: „Šest.“
Příští neděli jsem se vzbudil brzy, neukázali se a já…
V deset ráno.
V 11:00 se ozvalo mé svědomí.
„Kvůli mně je vyhodili? Proč jsem je nahlásil?
Třeba se starají o malé Svědky a mně to bylo fuk.“
Děkuju.
Nechci být nazýván misogynem.
V další scénce budu nehezky mluvit o jedné ženě.
Znovu jasně říkám, nenazývejte mě misogynem.
Nemám nic proti ženám.
Mám problém jen s touhle pitomou krávou.
Je tlustá, takže nechci slyšet: „Řekl, že tlusté ženy…“
Ne. Já miluju korpulentní ženy. Pár jsem jich obšťastnil.
Jsou baculky, kterým nikdo nedá. „Nikdo ti nedá? Já jo.“
Mám rád boubelky, v posteli jim řeknete, ať polykají
a nasytit je nejde.
„Víc nemáš?“
Tahle tlusťoška mi vadila.
Letěl jsem domů z turné z Guadalajary.
Zvedněte ruku vy, co už jste letěli letadlem.
Vy to pochopíte.
Zbytek si může představit autobus s křídly.
Sedím v letadle a tam jsou sedačky v řadě označené A, B, C.
A je okno, C je ulička. Já měl sedadlo do uličky.
Objeví se tlusťoška. Má pronikavý hlas, který všichni nesnáší.
S hubenou kamarádkou, obvyklá sestava.
Vždycky je jedna tlustá a druhá hubená.
Nalodili je na Noemovu archu. Spolu půjdou tlustá a hubená.
Tahle sádelnice mi vadila, na všechno si stěžovala.
Celé to začalo, protože neměla místo na tašku.
Takže udělala scénu. „Proč si ty kufry neodbaví?
Zabírají všechno pitomý místo! Kam si mám dát tašku já?
Že jo, Gladys?“
To je její hubená kámoška, který říká vše.
Říkal jsem si: „Ty krávo blbá. Najdi si jiný místo.“
Zprotivila se mi ještě víc, když řekla na účet mimina, který brečelo:
„Jsme ve školce, nebo v letadle?
Nakojte to dítě, ať zmlkne. Že jo, Gladys?“
„Doufám, že si ta blbá kráva nesedne vedle mě.“
Bylo to jako magnet. Tlustoprdka si sedla na prostřední sedadlo B.
Gladys sedí u okna takhle. Já sedím do uličky takhle.
Letuška nám říká, že máme na starost nouzový východ a já…
„Jaký východ?
Kudy bych vyšel?“
Sádelnice mi šla na nervy od chvíle, kdy si sedla.
„Od tý doby, co lítá kdejakej buran,
dělají sedadla menší, aby sem mohli vmáčknout víc buranů.
Že jo, Gladys?“
Ta zasraná mrcha! Pak mi začala dělat tohle.
Naštval jsem se, protože na mě vystříkl tuk.
„Bacha na opěrku. Tohle je moje opěrka.
Tahle je tvoje. Přestaň mi narušovat osobní prostor.
Že jo, Gladys?“
Myslel jsem, že si tam položí ruku. Ale ne, byla to jen horda tuku.
Špekounka si stěžuje dál, že jí dokonce dal kopačky její kluk.
„Ach, Gladys. Ten debil mě podvedl s tou vyzáblinou.
Zablokuju ho na Facebooku, WhatsAppu, Instagramu, ve svým srdci.
Dám si ho k obědu s tortillami a avokádem.
Že jo, Gladys?“
Pomyslel jsem si: „Odpusť mu. Kdo uvěří tlusté krávě, jako jsi ty?
Vojel bych tě, kdybys byla fajn, ale nejsi.“
Nasadil jsem si sluchátka.
Nesnášel jsem ji, ale choval se slušně.
Ponořil jsem se do svýho světa, sluchátka na uších.
Začala mi na ně ťukat. Ale jsou to Bose, takže jsem nic neslyšel.
Tak jo. Nejsou.
Byla to značka Gowin.
Sluchátka Oxxo. Zatlačila mi gumu dovnitř.
Ťuká na ně a já řeknu: „Ano?“
„Ztiš tu svou pitomou buranskou hudbu, protože je to otravný.
Probírám svoje problémy s Gladys.
Že jo, Gladys?“
„Tak si kup první třídu a přesedni si kurva dopředu.
Ale kup si tři místa na svou tlustou prdel.
A já ti jednu vrazím, i když se na mě vylije tvůj tuk. Polib si! Že jo, Gladys?“
Díky moc.
Omlouvám se. Nemohl jsem ji vystát.
Víte, jsem velmi otevřený, velmi upřímný.
A přes veškerou mou upřímnost se mi pořád nedaří v lásce.
Často jsem posílán do kamarádské zóny.
Zvedněte ruku vy, co víte, co znamená kamarádská zóna.
Fajn, vysvětlím to těm, kdo to nevědí.
„Kamarád“ znamená, že randíme, „zóna“ znamená bez sexu.
Jak jsem věděl, že jsem v téhle zóně?
Protože ta holka, co se mi líbila, neustále používala slovo „kamarád“.
„Ahoj, kámo. Jak je?“ „V pohodě, kámo a ty?“
„Ahoj, jak se cítíš?“ „Jako někdo na koho nemáš.“
Jak jsem věděl, že na mě kašle? Líbala se s každým ve škole.
Dokonce chodila i se školníkem. Ale se mnou ne.
Říkal jsem si, třeba nám chybí romantické chvíle.
Tak jsem ji vzal na rande do kina.
Ale ona přišla s dalším klukem.
Se školníkem.
Nejhorší bylo, že za popcorn jsem platil já.
Šel jsem koupit popcorn a prodavačka se ptá: „Vy jste spolu?“
„Vždycky jsme spolu.“
„Máme tu balíček kamarádská zóna.“
„Co obsahuje, slečno?“
„Popcorn pro vás, pití se dvěma brčky pro ně
a pro vás ještě koule, který tolik potřebujete.
A za pět dalších pesos vám přidám důstojnost.“
Říkám: „Nemáte jiný balíček?“ „Třetí kolo u vozu.“
„Co je v něm?“
„Popcorn pro ně, pití s dvěma brčky
a vám budeme naznačovat, abyste zmizel.“
„Vezmu si jen popcorn.“
„Fajn. Vy dostanete popcorn.“
„A jí nedáte nic?“ „Jí dá někdo jiný.“
Řekl jsem si: „Nemůžu být v kamarádské zóně. Vyznám jí svou lásku.“
Koupil jsem jí obrovského plyšového medvěda, stál mě 5 000 pesos.
Limitovanou edici hořké čokolády Ferrero Rocher
ve výprodeji v Sanborns.
A rudé květiny s dlouhým stonkem kropené norskou vodou.
Kde jsem je vzal? Od huliče na rohu.
Je to hulič, ale v kytkách se vyzná.
A když říká, že použil norskou vodu,
věřím mu, protože je to hulič, ne lhář.
Koupil jsem si francouzskou kolínskou, plnitelný flakón. Došly mi peníze.
Ten medvěd mě zruinoval.
Postříkal jsem se kolínskou pro případ, že by mě políbila a objala
a k něčemu došlo.
K čertu s tím. Ať se to stane. Je mi to fuk, doplním to.
Ještě 20krát se nastříkám, ať to vydrží.
Jenže je to čistý alkohol a já…
Zamilovaný jdu s tím blbým medvědem.
Říkám své budoucí tchyni:
„Dobrý den, madam. Přišel jsem za vaší dcerou.
A nedivte se tomu velkému medvědovi, moje láska k vaší dceři je ještě větší.
Mám pro ni tyhle čokolády. Kéž by chutnaly jako její rty.
Květiny mi připomínají její krásu a ze mě je cítit láska.
Tady dole dost silně, trochu jsem to vylil.
Jestli mě bude chtít,
slibuju, že každý den, minutu, vteřinu,
budu její pravá láska, budu pro ni pracovat
a s láskou a odhodláním koupím dům, kde si to budeme rozdávat celý den.
A jestli dostanu infarkt, přes spiritistickou tabulku jí řeknu:
„Chybíš mi.“
Podívala se na mě a řekla: „Ty jsi trouba!
Počkej, až se školníkem vyjdou z pokoje.“
Tak jsem skončil se zlomeným srdcem a modrýma kulkama.
Ale Bůh zavře dveře a otevře okno.
Všechno zlé je k něčemu dobré. Mně se to stalo!
Potkal jsem nádhernou holku.
Nevím, co na mně viděla, byla úžasná.
Chodili jsme spolu dva roky. První rok byl jako med.
Včely nás sledovaly kvůli tomu všemu medu.
Bylo ho tolik, že jsme připomínali Medvídek Púa.
Druhý rok šel náš vztah z kopce.
Musel jsem něco udělat, jinak by mě nechala.
Nechtěl jsem o ni přijít. Musel jsem zachránit náš vztah.
Dostal jsem ušlechtilý nápad pozvat ji k sobě na Netflix.
Jen tak vegetit.
„Zlato, chci tě k sobě pozvat na Netflix.
Co ty na to?
Jen tak vegetit, tvořit vzpomínky, kterým se můžeme v budoucnu smát.“
A ona řekla: „Chceš mě ošukat?“
Řekl jsem: „Ne.“ A ona…
„V pohodě. Jen mi dej vědět, ať se oholím.“
Řekl jsem: „Ne.“ A ona: „Jdi to říct mámě, jestli ti uvěří.“
„Dobré odpoledne, madam.
Může se jít vaše dcera dívat ke mně domů na Netflix?“
„Abys ji mohl ošukat?“
Povídám: „Ne.“
A ona: „Jasně, že jo. To se stalo mně, takhle se ta blbka narodila.
Něco o tom vím.“
Dokonce jí řekla: „Ohol se, než půjdeš. Chudák kluk.“
Vycházíme z domu a potkáme jejího sedmiletého bratra.
„Kam jdete?“
Neviňátko, říkám si. „Dívat se na Netflix ke mně domů.“
„Jdete šukat?
Užij si to, kámo!
Vyšukej jí mozek. Nandej jí to!“
Bylo mi trapně. Potom jsme potkali kněze.
„Kam jdete, děti?“ „Dívat se na Netflix, otče.“
„Před svatbou?“
„To je hřích, pomodlete se 15 otčenášů jako pokání.
Dvacet, jestli se neoholila.“
Tak jsme šli domů a udělali přesně to, co si myslíte.
Ošukal jsem ji. Ale jen kvůli společenskému tlaku.
Díky moc.
Problém nastal, když jsem ji doprovodil domů, kde byl naštvaný tchán.
„Kde jste byli, hajzlíci?“ „Dívali jsme se u mě na film.“
„Vím, co to znamená a ranilo mě to.
Tvoji rodiče šli ven. Měl jsi celý dům jen pro sebe.
Zneužili jste moji důvěru, tu už zpátky nedostanete, to mě ranilo.“
Cítil jsem se špatně, protože ten chlap měl pravdu.
Dokonce jsem řekl: „Promiňte, pane. Jestli chcete, už ji nebudu píchat.“
„Ne, to je v pohodě! Ale proč jste použili moji žiletku?
Celá brada mi pak smrdí po rybách.“
V lásce nemám štěstí.
Určitě se ptáte,
proč ji ten blbec pozval k sobě na Netflix?
Miluju internet.
Dávám svoje videa na YouTube, pořád jsem na Instagramu nebo TikToku.
Miluju internet. Ale moje připojení není, co jsem čekal.
Například místní poskytovatel je firma Izzi.
Jinde se asi jmenuje jinak, ale tady je to Izzi.
Vybral jsem si ho, protože jsem propadl jednomu herci, který Izzi propagoval.
Pamatujete na Rafaela Amayu, seriál El Señor de los Cielos, Aurelio Casillas?
To je ale chlap!
Když zvolá: „Hyjé!“
Když řekne: „Unes mě, Chacorto.“ Reaguju: „Mě taky.“
Dívám se na El Señor de los Cielos s pomalým internetem.
Aurelio Casillas střílí na chlapa a zamrzne.
Já: „Zabij ho!“ „Načítá se.“
Volám Izzi, abych si stěžoval
a položili mi tu nejhloupější otázku, jakou jsem kdy slyšel.
„Děkujeme, že voláte Izzi. Pokud jste zákazník Izzi…“
Samozřejmě, že jsem zákazník. Proč bych jinak volal?
Je to jako volat Infinitum.
„Ne, volám, abych se zeptal, jak je. Co děláte? Grilujete?“ Ne.
„Pokud jste zákazník Izzi, stiskněte jedničku.“
Jako hrdý zákazník Izzi stisknu jedničku.
„Zadejte číslo vašeho účtu.“ Kdo zná svoje číslo účtu?
A já jako kretén: „Moje číslo účtu?
Moje číslo účtu!
Moje číslo účtu!“
Pobíhám jako blbec po svém třípodlažním domě.
„Moje číslo účtu!“
Co je, ubožáci?
Nemám prachy, protože je nemáte vy?
Běhám po domě: „Moje číslo účtu!“
Jedu v golfovém vozíku: „Moje číslo účtu!“
Přes bazén: „Moje číslo účtu.“ Dostal jsem se k výtahu.
Skeptici.
Garáž.
„Moje číslo účtu!“
Pak zadám číslo účtu, pět, čtyři, sedm…
Neřeknu vám ho, protože byste mě hackli.
Co mě fakt štve je, že když zavoláte do takové společnosti,
nemají s vámi trpělivost, když uděláte chybu.
Vrátí vás zpátky do hlavního menu. Čekáte na lince a slyšíte…
„Ty vole!“ Vytáčím číslo znovu.
„Děkujeme, že voláte Izzi. Pokud jste zákazník, stiskněte jedničku.“
„Zadejte číslo svého účtu.“
„Pět, čtyři, sedm. Pomalu, abych to nezkazil.“
„Máte problém s telefonní linkou, stiskněte jedničku.
Máte problém s internetem, stiskněte dvojku.
Pokud jste problém vy, stiskněte osmičku.“
Jen ze zvědavosti, brácho.
Osm.
Ze záznamníku se ozve: „Navštivte cvokaře.“
„Ty vole!“ Volám znovu. „Děkujeme, že voláte Izzi.
Pokud jste zákazník, stiskněte jedničku.
Pokud vás víc jak dvakrát přesměrovali, stiskněte dvojku.“
Přesměrovali. Dva.
„Pokud jste kvůli tomu naštvaný, stiskněte jedničku.
Jestli hodně, stiskněte dvojku.
Jestli jste úplně vzteky bez sebe, stiskněte trojku.
Pokud chcete komukoliv rozbít hubu, protože zuříte, že vás přesměrovali,
stiskněte čtyřku.
Pokud z jakéhokoli důvodu chcete ublížit majiteli Izzi, stiskněte osmičku.“
„Do hajzlu s majitelem. Osm.“
Uslyším: „Nejste pro něj žádný soupeř.“
Díky moc.
Abych to zkrátil, konečně mě spojili s operátorkou.
Ale trvalo věčnost, než to zvedla.
Jen pro představu kdy jsem začal volat, viděli jste Titanic?
Když se Jack a Rose nalodí?
Tehdy jsem volal.
Viděli jste scénu, kde stará paní hází kámen do moře?
Pořád to nebrali.
Zvedli to, když vyhrál Blesk McQueen Zlatý píst.
Vytočím číslo a zvedne to holka jakoby nic.
„Děkujeme, že voláte Izzi. Jak vám mohu pomoci?“
„Zlepšete své mizerné služby.
Pořád čekám na lince jako debil, volám a pokládám to.
Jsem vzteky bez sebe. Je mi fuk, jestli mě slyší kontrola kvality.
Jsem horší než Rafael Amaya, když zuřím. No tak, vole!“
Ta paní jen…
„Klid, nebo vás přesměruju do hlavního menu.“
„Jsem klidný,“ říkám.
„Jsem klidný.“
„Jak vám mohu dnes pomoci?“
„Chci vypovědět internet, prosím.“
„Vybral jste si správný čas, protože faktura je splatná dnes.“
„Fajn. Ruším to.“
„Ale neradi bychom ztratili tak skvělého zákazníka.“
„Jak můžeme zlepšit své služby?“ „Tím, že mi dáte internet.“
Dohadovali jsme se dvě hodiny, nesnáší, když vypovíte služby.
„Není to dobrý nápad.“ „Je to skvělý nápad. Zrušte to!“
Po dvou hodinách říká: „Nechám vás ho vypovědět,
ale zaplatíte dvě faktury.“
„Moment. Říkala jste, že mám platit jen jednu.“
„Druhé vypršela splatnost, zatímco jsme se dohadovali.
A ještě zaplatíte penále za předčasné zrušení.
Nebo k vám zítra pošlu technika, ať vám internet opraví.“
„Pošlete mi toho parchanta.
Pošlete mi ho sem, ať si to můžu vylít na něm.
V devět, to zuřím nejvíc, vymlátím z něj duši. Pošlete mi ho.
Zmydlím ho.
Zmlátil jsem popeláře, pošlete mi toho blbce.“
Přijde v devět. Otevřu dveře, připravený ho urážet.
Ale nepřišel Rafael Amaya, El Señor de los Cielos.
V ruce držel kabely.
„Co to máš kurva s internetem?“
„Nic, šéfe. Promiňte.“
„Chacorto, vem si ho.“ A unesli mě.
Takže Izzi je vaše nejlepší volba, věřte mi.
Pokud máte internet na prd, je to proto, že jsem blbec.
Díky moc.
Poslyšte…
Víte, proč potřebuju věcem rozumět?
Protože komici potřebují informace, aby si napsali výstup.
Bez informací bychom jen mleli kraviny.
Nedávno jsem viděl video
o kudlankách na National Geographic.
Pokud jste ji ještě neviděli, kudlanka je hmyz jako kobylka,
přední končetiny vypadají jako by se modlila, proto jméno kudlanka nábožná.
Vyskytuje se v oblasti… Je ve filmu Kung Fu Panda, jasný?
Říká se jim kudlanka, protože vypadají takhle.
Ukázalo se, že když se sameček kudlanky
páří se samičkou v misionářské pozici,
protože je nábožná,
a ona křičí: „Panebože!“,
samička mu při sexu sežere hlavu.
Představte si.
Řekli byste: „Oh!“
Do toho, mrcho.
Ale tohle?
Váš obličej?
Abyste pochopili, jak je to vážné, představte si, že máte sex
a ta bláznivá ženská vám vykousne oko. „Kurva!
Tos přehnala!
Dřív jsi mě škrábala, kousala, nařezala mi, ale moje oko? Ani náhodou!“
Pak ti ukousne druhé. „Ty vole!
Teď jsem slepý. Prdni si, ať vím, kam mám mířit.“
Zvířata mají divné způsoby rozmnožování, například další video, co jsem sledoval,
pojednávalo o černé vdově,
která se nenechá oplodnit samečkem.
Copak nejsou nadržené?
Nemá žádné pavoučky v hnízdě?
Pak jsem si vzpomněl: „Jasně, že nechce, je vdova.
Pořád ho miluje.“
Nový samec říká: „Jdeme na to?“ „Nemůžu. Můj ex právě umřel.“
„Jak umřel?“ „Zabila jsem ho.“
Takže samec ji musí chytit v nestřeženém okamžiku, aby ji oplodnil.
V nestřeženém okamžiku vypadá asi takhle…
Tohle je moje nejlepší imitace pavouka v nestřeženém okamžiku.
Nic víc nemám.
A nekritizovat.
Jestli půjdete kolem mého domu v 16:00, budu trénovat na zábradlí.
Budu cvičit, abych vám předvedl skvělou show.
Je to tak, takhle budu na zábradlí.
Představte si, že samička není ostražitá.
Tká si svou pavučinu.
Jako Spider-Man.
„Vyčisti ten roh tamhle.“
„Tam, na moje vajíčka.“ Tam kladou vajíčka.
A najednou na ni takhle skočí samec.
„Slez ze mě, ty vole!“
A samec na to: „Do toho, černá vdovo.
Už jsi to potřebovala, no tak!“
Naplácá jí všemi osmi nohama. „No tak, ty děvko.“
Ale když ji samec oplodní,
musí vzít nohy na ramena a utíkat jak o život, než ho vdova zabije.
Samec se udělá a…
Nevím, jak to vypadá, když se udělá.
Asi jako my všichni samci a takhle nějak zařve.
Takhle končí všichni samci, vydávají zvuky jako jeskynní muž.
Někteří to mají na splátky.
Pavouk se nejspíš udělá…
A maže pryč, aby ho nezabila.
Vdova volá: „Hej!“
„Dej mi svoje číslo!“
Říkám si, jak může ten samec utíkat,
když vím, že po sexu ti nohy úplně nefungují?
Je to jasný, má osm nohou.
Se šesti běží a další dvě táhne za sebou.
A ty poslední dvě táhne takhle.
Kdybych vdovu ojel já, tak mě zabije.
Zůstal bych tam: „Jdeme! Au…“
Skončím rozvalený na zemi.
Pavouk se zeptá: „Co se stalo?“ A já: „Promiň. Spadl jsem ze stropu.
Zamiloval jsem se.“
Určitě se divíte, že toho vím tolik.
Protože mě naučili všechno, co vím. Já nevěděl nic. Naučila mě to má žena.
Je to expert. Už když jsme se poznali, měla nadání.
Šli jsme do motelu.
Její telefon se automaticky připojil k internetu.
Automaticky.
„Jak jsi to udělala, ty čarodějko?“
„Stáhla jsem si aplikaci.“
„Jakou aplikaci?“
„Rodrigo.“
Je to pravda.
Naučila mě všechno, co vím.
Například, jednou v noci si užíváme a ona řekne: „Nařež mi.“
„Ale já tě miluju.“
Byl jsem v šoku a ona: „Nařež mi!“
„Já tě miluju. Proč bych tě bil?“
„Naplácej mi.“
„Vždyť už jsi velká holka!“
„Nařež mi, pitomče!“ Tak jsem ji praštil a ona mě vykopla z domu.
Měla ráda polohu misionáře.
Řekl jsem: „Fajn.“ A dal jí brožurku.
„Je čas na desátek.“
Povídá mi: „Kup mi robertka.“
Robertek je takový vibrátor, co dělá…
Jsou i silnější.
Ty větší, černý mají wi-fi a tak.
Některý jsou tak velký a krásný, že mají i jména:
Rozechvěný Pancho.
Pro moderní ženy je tu nový robertek.
Jméno neznám, nepoužívám tyhle robertky.
Viděl jsem video, kde si ho holka dá sem.
Uslyšíte cinknutí zvonku a stanou se z nich exorcisté.
Říkám jim Vymítači ďábla. Jeden jsem ze zvědavosti vyzkoušel.
Jen na krajíček, ale zmizel uvnitř.
Pohyboval jsem se švihlou chůzí po celém domě.
Vypadal jsem, že tancuju duranguense.
Vyšel jsem z pokoje a dcera se mě ptá: „Co je ti?“
„Zavolej mámě!“
O dvě hodiny později se vrátila z trhu.
Já ležel takhle na gauči.
Cukal jsem sebou.
Žena se ptá: „Co je?“ Já na to: „Přines mi sérum.
Umazal jsem celý koberec.“ Připomínal jsem šneka.
Určitě si říkáte, že chlápek s takovými znalostmi,
miluje striptýzový kluby, ale tak to není.
Popravdě, nikdy jsem v takovým klubu nebyl.
Co je? Viděli jste mě, nebo co?
Přiznávám, v jednom jsem nedávno byl. Ale ne kvůli sobě. Kvůli vám.
Abych měl teď o čem mluvit.
Šel jsem do klubu, kde se střídá dost personál,
protože tam visel oranžový neonový nápis:
„Hledáme dívky. Základní plat plus provize. Zajišťujeme školku.“
Řekl jsem: „Školku? Páni!“
Vešel jsem a viděl dívku oblečenou jako sestřička.
Neuvěřitelné. Školka má dokonce ošetřovnu?
Další byla oblečená jako policistka. Mají i ochranku.
A pak jedna vyšla nahá. Jestli nemáš dítě, uděláš si ho tady.
Šel jsem do klubu a radím vám pánové,
dávejte si pozor na číšníky.
Protože číšníci jsou kreténi.
Číšníci ze striptýzových klubů. Jen tihle, dobře?
Ti z restaurací v golfovém klubu jsou horší.
Protože když číšník z klubu zjistí, že máte prachy,
řekne všem holkám, co tam pracují, že přišel kmotr.
„Kmotr je tady.“
„Sklapněte“. Já měl spořící fond, tak jsem byl kmotr.
Všechny moje kmotřenky chtěly tuzér. „Jak je, kmotře?“
„Ahoj, zlato. Jak se má máma?“
S veškerou svou kupní sílou jsem investoval do deseti piv.
A díky tomu jsem dostal soukromý tanec zdarma.
Nevěděl jsem, co soukromý tanec je.
Objevila se spoře oděná dívka.
„Hudbu pro soukromý tanec zdarma.“
Takhle ke mně přišla.
Ten chlápek s kamerou, prosím, přestaňte se na mě takhle dívat.
Děsíte mě, chlape.
Copak já na vás takhle čumím?
Nepříjemný, co? Přestaňte na mě civět.
Fajn, tak znovu.
Trochu mě povzbuďte, ať se cítím jako žena.
Jednou jsem o to požádal kámoše a chytil mě za kozu.
Jdeme na to.
Raz, dva, tři. Potřebuju peníze na plenky.
Vím, že je to luxus, ale já za to stojím.
Jaký bezzubý chlápek to udělal?
Co to mělo být?
Jestli neumíte pískat, dělejte tohle.
Ještě jednou.
Raz, dva, tři, pořídíme klukovi tátu.
Tady je ale pěkná zima.
To snad ne.
Fajn.
Na tyhle kraviny jsem už moc starý.
Fajn, tak znovu. Musí se mi to povést.
Mám spoustu bojovných frází. Jdeme na to.
Raz, dva, tři, lvice ve stopách kočky neprojde se.
Jdeme na to. Raz, dva, tři.
Jestli spadnu na zadek, můžou za to lodičky, co mi nepadnou.
Blíží se ke mně napůl nahá holka.
Takhle vás v těch klubech dráždí.
Ti, co se smáli, už tam byli.
Přiblíží se ke mně a pozdraví mě.
„Ahoj.“
„Jak se máš?“
„Fajn, díky Bohu, držíme se.
Díky Bohu, jsme v pořádku.“
„Pojďme,“ řekla.
„Kam?“
„Tam, kde budeme mít víc pohodlí.“
„Jdi si sama. Mně se líbí tady.“
„Pojď, splním ti tvoje sny."
„Dokončím střední školu?“
„Tvoje nejintimnější sny.“
„Uděláš ze mě boháče?“
„Budeš se jako boháč cítit.“
Tak jsem s ní šel. Sklapněte!
To je skvělá školka! Všechny děti by tam chtěly zůstat.
Nebudu vám vysvětlovat tyhle vtipy.
Jde o vtipy, kde hraje roli představivost.
Musíte zapojit svou představivost.
Házeli jste imaginární kamínky po psovi, abyste ho vystrašili?
Tu máš, ty šmejde!
A pes se bojí.
To je síla představivosti.
Je to stejná síla, jakou používají ženy, aby nám ublížily.
Kde vás ženy zraňují? Tady.
Ve vaší mysli. Ve vaší představivosti.
Kdy? Když si užíváte intimní chvilky.
Když ji klátíte.
Jo, vy idioti, stylově.
Někteří to dělají jako kreténi. Ne.
Ne!
Stylově.
Raz, dva, raz, dva.
Raz!
Děláte jí to. Ona sténá jako blázen.
To je znamení, že odvádíte dobrou práci.
Ona bude dělat…
Jako holka bych byl hrozná děvka.
Umím i dvojitý.
Je uvnitř.
Je venku.
Skončilo to.
Klátíš ji. Ona sténá jako blázen. To k tomu patří.
Ale když zasténá o síle 7,5 Richterovy stupnice,
takhle…
Kde vás to zabolelo, chlapi? Tady.
Ve vaší mysli,
protože my chlapi si představujeme různý nesmysly.
„Zabíjím ji.
Úplně ji ničím.
Kdo je tvůj hřebec, děvko?“
Když zasténá stejně ve stejný čas,
my muži to nezvládáme.
Vezmu jí za vlasy: „Jsi v pohodě?
Tři minuty. Jestli budu pokračovat, zabiju tě.“
Díky, Monterrey. Jste nejlepší!
Překlad titulků: Markéta Polívková