Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
NETFLIX І STUDIOCANAL ПРЕДСТАВЛЯЮТЬ
НОРТ-ФІНЧЛІ
Щасливого Різдва.
Я працюю над цим.
Ясно.
-Нізащо. Вона жахлива. -Вона не жахлива.
-Вона груба. -Трішки нетактовна.
-Вона стара. -Дуже стара.
Вона єдина змогла прийти відразу.
-Я йду спати. -Я теж.
-Ні. Вона вкладе вас. -Нізащо.
Нам насняться жахи.
-Ти дуже тихий, Мопе. -Мені вже сняться жахи.
Послухайте, діти, мені дуже шкода, що треба йти на роботу,
але я повернусь якомога швидше.
Ваша мама любила тітку, тож спробуймо й…
Привіт.
Ти маєш жахливий вигляд.
-Привіт, тітко Рут. Теж радий вас бачити. -Я не бачу ялинки.
-І прикрас. -Ми вирішили обійтися без них цього року.
Це помилка.
Привіт, діти.
Як справи?
У них усе чудово.
Дозвольте поглянути.
Як я і думала: досі з розбитими серцями.
-Я ні. -Я теж.
Я так.
Я досі люблю маму всім своїм розбитим серцем.
У них усе добре.
-Ви дуже стара. -Так, я знаю.
Не розумію, чому ми маємо слухати.
Бо всесвіт складається з історій, а не атомів.
-Це неправда. -Правда, бо я ніколи не брешу.
Тож послухайте історію.
Потім ви заснете, і настане Різдво.
Але ми не хочемо, щоб настало Різдво.
Це вирішить казка, яку я вам сьогодні розповім.
Усі вмостились?
Вам варто це зробити, бо я починаю.
У це може бути важко повірити,
але давним-давно ніхто не знав про Різдво.
У цей час у гущавині лісу у Фінляндії
жив звичайний хлопчик, який звався Ніколас, зі своїм батьком,
простим дроворубом, який був дуже зайнятий у той час.
Стань лісом.
Що це означає?
Це означає: не рухайся.
Коли я скажу бігти, біжи.
-Припинити бути лісом. -Так, і дуже швидко біжи.
Я не покину тебе.
Тоді біжімо разом!
Ну ж бо!
Біжи!
Ледве уникнувши кризи,
Ніколас із батьком повернулися до свого будиночка в лісі.
Це був складний час для батька із сином.
-Вони ледве зводили кінці з кінцями. -Зачекайте. Пробачте, що перебиваю.
Що таке?
Де його мама?
Вона померла два роки перед тим.
Боюсь, це якось пов'язано з ведмедем.
Ведмідь з'їв його маму. Ясно.
Фінляндія була небезпечним місцем у ті часи.
І досі є.
Попри всі труднощі,
Ніколас вірив у краще, зокрема перед сном.
-Розкажеш історію, тату? -Тільки не це.
Чому ні?
Це маю робити не я.
Але мами більше немає.
Гаразд, я розповім тобі про Ельфгельм.
Давним-давно в місці, схожому на це,
жила дівчинка на ім'я Лумі.
Якось, збираючи жолуді в лісі,
Лумі безнадійно загубилась.
Вона намагалася знайти дім, але відходила все далі від нього.
Вона йшла через річку, під місяцем,
через гостроверху гору,
униз повз…
Повз велетнів, що спали.
Вона йшла повз велетнів, що спали, та через небеса
до місця, де сніг був м'який, як хмаринки.
Що трапилося потім?
Лумі була виснажена,
та зрештою вона натрапила на невідоме селище, що звалось Ельфгельм.
Там жили ельфи — найщасливіші люди у світі.
І це було наймагічніше місце у світі.
Лумі залишилася там, доки не зійшов сніг.
Нарешті вона повернулася додому на південь
з повними кишенями шоколаду.
Ти віриш у це, правда?
Кінцівка перебільшена. Шоколад би розтопився.
А у все інше?
У магію та ельфів?
Я ніколи їх не бачив.
Але ти віриш у них.
Твоя мама вірила. А для неї віра й знання — це те саме.
Що це було?
-Схоже на пищання. -Більше на скрипіння.
Це точно пищання.
-Це надмірна реакція. -Відійди, Ніколасе.
Мишеня! Тут мишеня.
Тату, не рухай його!
Тату.
Воно вкраде нашу їжу.
Яку їжу?
Не треба!
Ось воно! Ми спіймали його.
Тату, прошу, не вбивай його.
Прошу, тату.
Я довго думав і вирішив назвати тебе Міікою.
Я навчу тебе говорити.
Хлопець.
Мишеня.
Мама завжди казала:
«Якщо ти віриш у щось, пів справи вже зроблено».
Дерева.
Мабуть, не пів справи, але це початок.
Одного дня трапилося щось, що освітило довгу й темну зиму.
Запрошення від самого короля.
У запрошенні були вказані лише вони двоє.
Ніколас вирішив, що нічого не трапиться, якщо він візьме ще когось.
Ми побачимо короля, Мііко.
Короля.
-Він надто схвильований, щоб говорити. -Не варто.
Чому? Ти любиш короля.
Звісно, я люблю короля.
Він чудовий і заслужив усе, що має.
Але ми теж заслуговуємо на це. Усі заслуговують.
-Нам вистачає того, що є. -У нас мало що є.
-Ми маємо один одного. -І це чудово.
Але я хочу більшого.
Його Королівська Величність!
Привіт усім. Дякую, що прийшли.
З вами все гаразд? Бажаєте склянку води?
Я можу подзвонити в дзвіночок, і її принесуть. Ні? Точно? Гаразд.
Ми знаємо, що зараз складні часи.
Надзвичайно складні.
Я не пам'ятаю, коли востаннє усміхався. А ви?
Хіба є причина для усмішок?
Ми всі нещасні.
Нам усім чогось бракує, і я думаю, ми знаємо чого.
-Системи охорони здоров'я. -Було б непогано.
А це ідея, але не цілком…
Мінімальної зарплатні!
Теж варто обговорити.
Справедливої системи керування? Харчових продуктів?
Мабуть, я скажу, чого, на мою думку, нам бракує.
Надії. Нам усім потрібна надія.
Магія, яка підтримуватиме нас у житті.
Я зібрав вас тут, бо ви найвитриваліші люди в цій країні.
Не ви.
Я хочу попросити вас піти в найвіддаленіші куточки королівства.
Вийти за його межі
та принести щось, що поверне нам надію.
Мрійник.
Уся наша велика держава спостерігатиме за виконанням цього завдання.
О ні.
Усі, хто зробить це, отримають винагороду.
Дорога може бути небезпечною.
Дехто з вас помре. Мабуть, більшість.
Але в разі успіху винагорода буде значно більшою.
-Спіймав тебе, Мііко! -Що?
Схопити його!
Пробачте його, сер.
Благаю.
Пробачте, Ваша Величносте. Він літає в хмарах.
Тобі пощастило.
Що він тобі дав?
Два добрих слова, які мене зігріватимуть холодними місяцями.
Ні, скільки грошей?
Не знаю.
Це пів крони. Вистачить на харчування миші впродовж тижня.
Виделка.
Шишка.
Ложка.
Скажи що-небудь, Мііко. Будь-що.
Андерсе?
Так, це я.
Нас тоді мало не схопив ведмідь, дякую.
Треба поговорити. Хлопець може піти в іншу кімнату?
-У нас немає іншої кімнати. -Я хочу послухати.
Поговорімо надворі. Можеш узяти мою шапку.
Обійдусь.
Як ти думаєш, про що йтиме мова?
Ніколасе, я виконаю завдання короля.
Ти підеш?
Ненадовго. На два місяці.
Два місяці?
Мабуть, три. Ти навіть не помітиш, як я повернусь.
-Це варто зробити. -Щоб принести надію у світ?
Щоб отримати винагороду.
Але хіба надія і диво не є винагородою?
Винагорода — це гроші,
а гроші — це їжа й теплий одяг, які потрібні для життя.
Життя, яке я обіцяв дати тобі, коли стояв біля могили твоєї мами.
Ніколасе, прошу.
Ніколасе!
Куди ти підеш?
Андерс збирає групу.
Ми вирушимо на Крайню Північ, щоб знайти Ельфгельм.
-Ельфгельм! -Якщо він існує.
-Існує. Візьми мене. -Ні, це небезпечно.
Треба спати на холоді.
Нічого. Я люблю холод.
На північ від Сейпаярві є лише засніжені рівнини, озера й поля.
Я люблю засніжені поля.
Потім стане ще важче, саме тому ніхто не був на Крайній Півночі.
Не тому. Ніхто не знає дороги.
Історія дуже розмита, та й ти майже її не пам'ятаєш.
Прошу, тату. Я можу допомогти.
Прошу.
Я вирушаю на світанку.
Я сумуватиму за тобою, Різдво.
Ти ніколи не казав, чому мама так мене називала.
Вона не казала мені.
Це просто слово. Воно не мусить нічого означати.
Любий брате, дякую за щедру пропозицію
дозволити мені доглянути дитину.
Хто доглядатиме мене?
Єдина платня, яка мені потрібна, — приємний час, проведений із племінником.
Але якщо ти наполягаєш, ми можемо дійти згоди.
Не хвилюйся. Я написав сестрі.
Твоя любляча сестра.
Тільки не тітка Карлотта.
Ти відмовиш тітці в задоволенні? Це самотня жінка.
Цікаво чому.
Брате!
Я так зраділа, отримавши твого листа.
Я знав це.
Дорога сюди була такою довгою і приємною.
Як розумно побудувати хату на краю світу.
Ніколасе, я така рада тебе бачити.
Навзаєм, тітко Карлотто.
Називай мене тітонькою. Ми щаслива родина.
Швидше. Завантажуй.
Прощайся, дроворубе.
Мої зусилля окупляться.
Це неможливо.
Дроворубе, уже час.
Тату.
Гаразд. Я готовий.
Тату, зачекай. Твій ніж.
Тримай шапку.
Мама зробила її для тебе.
Вона сказала, що шапка може знадобитись. Я хочу, щоб ти був у теплі й безпеці.
І був сліпим?
Я тебе люблю.
Нарешті. Який шум.
Ми залишились удвох.
Тітка Карлотта перетворилася на…
Зупиніться.
Так?
-Він ще побачить батька? -Так.
Обіцяєте?
Я ніколи не брешу. Продовжувати?
Так.
Тітка Карлотта стала такою, як боявся Ніколас.
Геть! Забирайся, монстре!
Перше правило: ти тут не спиш. Мені треба усамітнитись.
-Тут так холодно… -Не огризайся.
-Я не… -Не огризайся!
-Тут холодно. -Ти огризаєшся.
Друге правило: жодних щурів.
Але це мишеня, а не щур.
Це огидний мініатюрний щур!
-Облиште його! -Брудне маленьке чудовисько!
Мііко! Ні, Мііко!
Також жодних жахливих гнилих овочів!
Моя лялька з ріпки!
Мама зробила її для мене.
Погляньте, у неї є обличчя.
У неї є обличчя. Я забула, як я ненавиджу дітей.
Бачиш це, Мііко? Треба загадати бажання.
Я хочу, щоб батькові вдалося принести щось магічне.
Нам усім це треба.
Коли чекаєш на щось, час минає повільно.
Чекаючи, Ніколас схуд.
Це ти так жахливо буркочеш?
Це мій живіт, тітко Карлотто.
Досить скаржитись, я голодніша за тебе.
-Ви їсте мій сніданок. -Без задоволення.
Навіть сніг смачніший.
Чому у вас немає нічого смачного, як-от марципанів або тортів?
Шоколаду.
Чому в мене немає шоколаду?
Бо речі не з'являються магічним способом.
Хіба не було б краще, якби було навпаки?
Дім — це не місце.
Це стан душі.
Коли дні переходили в тижні, а батько не повертався,
Ніколас почав думати, чи відчуватиме він це знову.
О Ніколасе.
Ось де ти.
Я приготувала для тебе суп.
Правда?
Що в ньому є?
Любов.
Так, це воно.
З'їж усе.
-Не треба було приходити сюди. -Ви можете піти додому.
У мене є Мііка й мамина лялька з ріпки.
Усе буде добре.
Смішно, що ти згадав цю річ.
Ні! Як ви могли зробити це?
Ти такий сентиментальний дурень, як і твоя мама.
Не смійте так говорити про неї. Вона була доброю і турботливою…
І дурною! Як і твій батько, який бігає лісом у пошуках казки,
яка вб'є його.
Усі знають, що ельфів не існує.
Це неправда.
Ельфгельма також не існує.
-Ні! -Забери це з дому!
-Ні! -Маленький негідник!
Вона зіпсована.
Через річку,
під місяцем,
через гостроверху гору,
повз велетнів, що сплять…
Ельфгельм.
Так у Ніколаса з'явилася мета.
Місія.
Мііко, я знайду тата й дам йому карту.
Це довга й небезпечна подорож на північ, яка може стати смертельною.
Ти не мусиш іти.
Інколи я радію, що ти не розумієш жодного мого слова.
Дерева.
Двоє друзів вирушили в подорож…
Дерева.
…подалі від страждань у невідомий світ.
На Крайню Північ.
Агов, хлопче!
Доброго ранку.
Куди ти йдеш, таємничий хлопче з мишеням на плечі?
Я хочу допомогти батькові.
Він пішов із групою на Крайню Північ.
Ти надто малий, щоб допомагати комусь.
А Крайня Північ небезпечна.
Ні, вони вирушили на пошуки Ельфгельма.
Ніколи не вір нічому, особливо казкам
про магічні міста з крихітними щасливими людьми.
Упади з мосту. Буде не так боляче.
Маючи лише карту, Ніколас ішов далі.
Холодний і голодний.
Слова старої жінки засіли в його голові.
Вона помилилася, правда, Мііко?
Ми знайдемо його. Я в цьому впевнений.
Нам лише треба дістатися туди.
Сюди.
Ти віриш у магію, Мііко?
Я, здається, більше не вірю.
Найкращий час, щоб довести, що магія існує і вона неймовірна,
саме зараз.
Хлопчик.
Мишеня. Дерево. М'яч. Ложка.
Мііко, ти можеш говорити?
Так, я можу говорити. Я і літати можу.
Жартую. Миші не літають.
-Це був би абсурд. -Чому ти не говорив раніше?
Чекав, доки зможу сказати речення.
З твоєю системою навчання по одному слову знадобилося багато часу.
Можемо поговорити про щось дуже важливе?
-Про що? -Про сир. Він існує?
Я його не бачив, але це не значить, що я не вірю в нього.
Я б радше скуштував, ніж повірив.
Але…
Це вогонь, так?
Дерева.
Ми йдемо серед засніжених дерев.
Що це? Білка.
Замерзла мертва білка.
Дивне слово, правда? Білка.
Привіт, я маленька білка.
Як називається страшна істота
із чотирма ногами й рогами на голові?
-Як? -Не знаю. Північний олень?
-Точно. Північний олень. -Чому ти запитуєш?
Просто один з них біжить до нас!
Підніми мене! Біжи!
Тримайся, Мііко.
-Думаю, він поранений. -І що?
Поглянь. Там стріла.
Не зважай. Думаю, вона сама відпаде.
-Забудь. Це не наша проблема. -Я так не можу.
-Тепер це наша проблема. -Тпру.
Заспокойся. Усе гаразд.
Бачиш?
Я не завдам тобі шкоди. Ясно?
-Рухаєш його обличчя? -Не хвилюйся.
Андерс, мисливець.
Готовий? На рахунок три.
Один, два…
Не хвилюйся. Усе гаразд.
Бачиш? Немає про що хвилюватися.
Хороший хлопчик. Гарного тобі дня.
Вітаю, друже.
Усе пройшло краще, ніж я очікував, а я думав, що ми помремо.
Киш!
Тобі не треба йти з нами. У нас попереду далека дорога.
Хочеш, щоб я сів на тебе?
-Що відбувається? -Це «так» оленячою?
-Нехай буде «ні». Що скажеш? -Не думаю, що в нас є вибір.
Навіщо ти вчив мене говорити, якщо не слухаєш мене?
Ні. Не треба… Гаразд, ми сідаємо.
Поглянь, Мііко!
Дуже гостроверха гора.
Ми майже на місці.
Я не можу називати тебе оленем, я підберу для тебе ім'я.
Погана ідея. Так я став Міікою.
У дитинстві я катався на санчатах з мамою на озері Блітцен.
Як тобі таке ім'я?
Яке? Озеро чи Блітцен? Чи обидва слова?
Обидва? Здається, це занадто.
Уперед, відданий оленю, Озеро Блітцен.
-Мііко. -Що?
Поглянь.
Велетні, що сплять.
-Ми вже близько. -До чого?
До Ельфгельма.
До тата.
Але за горою
вони знайшли лише сніг.
Ельфгельма не було ніде.
Не розумію.
Мабуть, ми не там повернули. Тут нічого немає.
Нічого немає.
Що значить, нічого немає? Це не за планом?
Що ми робитимемо, Ніколасе? Зачекай.
Ніколасе, що ми робитимемо?
Блітцене, сюди!
І тоді ситуація погіршилась.
Тато.
Це його ніж?
Ніколас відчув сумнів, який пригнічував його.
Завдання виявилося недосяжним.
Ніколасе, що трапилось?
Я намагався знайти його, Мііко, але мені не вдалось.
Температура сильно впала.
Я втомився.
Навіть повітря почало замерзати.
Ніколасе.
Серцебиття Ніколаса вповільнилось.
Йому було важко дихати.
Він зробив усе, що міг.
Але цього було недостатньо.
Може, на сьогодні досить? Уже пізно.
Я можу повернутися наступного року.
Жартую. Я продовжу.
Ніколас лежав на снігу,
замерзлий і забутий.
Ніколасе, прокинься.
Ніколасе, агов.
Раптом почувся шум.
Ти чуєш? Хтось наближається.
Вони допоможуть нам. Ніколасе, ми в безпеці. Ми…
Ми приречені.
Подивися на його дивні вуха, дідусю.
До людських вух важко звикнути.
Це людина? Він нас з'їсть?
Ні. Ми в безпеці.
-Як щодо того, що відбулось… -Треба допомагати тим, хто в біді.
Навіть якщо це люди.
Де я? Хто ви?
Я маленька Нуш.
Я батько Топо.
Прапрадід Нуш, якщо ти можеш у це повірити.
Я помер?
Ні, прадідусь зцілив тебе дивочарами.
-Що таке дивочари? -Так, що це?
Дивочари — це чари надії.
Я сподівався, що ти станеш сильним, зігрієшся і завжди будеш у безпеці.
Завжди в безпеці? Це неможливо.
Ми ніколи не використовуємо цього слова.
Неможливість — це можливість, якої ти поки що не можеш збагнути.
Тепер нам треба піти якомога далі від тебе.
А ти мусиш покинути Ельфгельм.
Ельфгельм? Селище ельфів? Але я ще не дійшов туди.
Дурненький.
Ми стоїмо на вулиці Семи поворотів,
найдовшій вулиці в Ельфгельмі.
Пробачте. Ми невідомо де.
Тут лише сніг.
Він сліпий?
Він не вміє бачити.
Зачекайте, я ризикував усім, щоб знайти Ельфгельм.
Покажіть мені його. Лише раз.
Щоб побачити щось…
треба в це повірити.
По-справжньому повірити.
Уперед.
Постарайся і зрозумієш, чи ти можеш побачити те, що шукаєш.
Ну ж бо.
Повір.
Ельфгельм.
Нічого собі. Що це таке?
Ельфгельм.
-Поглянь. -Це неймовірно!
Буду чесним, хлопче. Я не думав, що в нас щось вийде.
Ти побачив наш дім,
а тепер забирай оленя і мишеня та йди звідси.
Що б ти не шукав, тут цього не знайдеш.
Я прийшов здалеку, щоб знайти батька й дати йому цю шапку.
-З дороги! Рухайся. -Швидко.
Ми вже спізнились.
-Сюди. -До роботи!
Чому ми ховаємось?
Не зараз.
«ДЕЙЛІ СНОУ» МАЛЮКА КІПА ДОСІ НЕМАЄ
-Хто такий малюк Кіп? -Що?
Хто такий малюк Кіп?
Агов, дурнику!
Треба йти.
Зупиніть її!
-Сюди. -Припини посміхатись!
Туди.
Я нічого не розумію.
Я думав, що Ельфгельм — найщасливіше й найчарівніше місце у світі.
-Так і було. -І буде знову.
-Саме в це вірить наша група опору. -Група опору?
Що це значить?
Заходь швидко.
Заходь!
Послухай, людино…
коли ти зайдеш туди, просто…
Сам побачиш.
Зайду куди?
Дай руку.
Щасливого Різдва!
Ще покрутись!
Щасливого Різдва!
Ось вона.
Щасливого!
Це група опору.
Проти здорового глузду?
Щасливого Різдва!
Ніколасе, що це?
Це містечко з пряників!
Це неймовірно. Агов, красуне.
Зачекай. Я повернусь.
Не знаю, що таке Різдво, але мені подобається.
Ніколасе, угадай, хто щойно з'їв стілець.
Не хвилюйся, це цукрове скло. Зі мною все гаразд, і я наївся.
-Пригощайся. Це смачно. -Я більше не можу.
Щасливого Різдва!
-Як смачно. -Дай мені шматочок.
-Батьку Топо. -Так.
Вони сказали «Різдво»?
Так, це різдвяна вечірка.
Що таке Різдво? Мама називала мене так.
Пробач.
Ти щойно запитав, що таке Різдво?
-Так. -Пробачте моєму другові.
Він дурник. Різдво — це місто з пряників, правда?
Це найсумніше, що я чула у своєму житті.
Різдво — це найвеличніший день, бо це день сповнений добра.
Найсвітліший день, сповнений усмішок. День, коли дуже важливо бути відкритим.
Тому ми не дамо їм відібрати його в нас.
Досить, маленька Нуш.
Час поговорити про простіші речі.
Ми сказали, як нас звати, але ви не сказали своїх імен.
-Я Мііка. -Я Ніколас.
Це смішно. Звучить як Некілас.
Точно. Саме так. Некілас.
Некілас. Фу.
Некілас — це погано, бо…
Це смердюча сосиска, яку їдять лише тролі.
Тролі теж існують?
Рейд! Тікаймо!
-Тікаймо! -Усі на підлогу.
-Ти чула ельфа. На підлогу. -Не направляй на мене це.
Пробач, мамо.
Що відбувається?
Тож плітки правдиві.
Досі є ельфи, які люблять вечірки.
-Мамо Водаль… -Тихо!
Ми нічого не навчилися?
Чи страждання впродовж останніх місяців не зробили нас розумнішими?
Нові правила потрібно повністю ігно…
Хто це такий чи що це таке?
-Я… -Я Мііка, пані.
-Ви ніколи не бачили мишей? -Бачила. Я зверталася не до тебе.
Пробачте мені.
-Я Ніколас. -Але я не зрозумів.
Я людина.
Я це також бачу. Я просто не можу повірити.
Батьку Топо, якщо я не помиляюсь, а я ніколи не помиляюсь,
ви були на останній зустрічі ради.
Так, був.
Там було запроваджено нові правила для ельфів.
Найважливіше правило, якого не можна порушувати, таке:
сюди ніколи не можна приводити людей.
Але я не приводив його сюди.
Я знайшов його.
-Він мало не помер. -Ой.
Я використав трішки чарів надії.
Дивочарів.
Для людини?
Зовсім трішки.
Дурень.
Хто знає, яку силу ти звільнив!
Це був єдиний спосіб урятувати його.
Згадаймо, як усе було раніше.
Ми ельфи.
Ми використовували силу заради добра.
Що в цьому доброго, якщо на нас нападають?
Ми мусимо адаптуватися.
Ми мусимо чітко вказати,
що чужинців сюди не впускають.
На цих умовах мене обрали хоронителькою посоха,
правителькою Ельфгельма.
Заради справедливості, мамо Водаль…
Тихо!
Тепер, людино, скажи, навіщо ти прийшов сюди.
-Я шукаю свого батька. -Батька?
Так. Він пішов у Ельфгельм, щоб знайти щось магічне.
Не кажи їй.
Він, випадково, не був із групою інших чоловіків?
Так. Ви бачили його? Він дістався до Ельфгельма?
Він був тут. Він був одним з них.
Що ви зробили з ним?
Я вірила йому.
Ми всі вірили.
Чому б ні?
Людина вже була в нас…
зовсім недовго.
Її перебування подарувало нам радість.
Багато років ми були готові вітати всіх, хто знайде дорогу в Ельфгельм,
щоб показати свою доброзичливість.
А ці чоловіки довели, що це інша назва слабкості.
Про що ви?
Я говорю про бідолашного малюка Кіпа.
Хто це?
Батьки малюка Кіпа тут. Запитай у них сам.
Розкажіть, що ці чоловіки зробили.
Говоріть! Відповідайте йому!
-Вони забрали нашого хлопчика. -Викрали його.
Ні! Ви помиляєтесь. Мій батько не зробив би такого.
Але він зробив.
Саме тому я висунула свою кандидатуру на виборах
із девізом: «Ельфи для ельфів».
Більше ніяких дурних вечірок, коли ми послаблюємо охорону.
Жодної необґрунтованої безтурботності.
Жодних пісень.
Ельфійські танці категорично заборонені!
Більше жодної доброти. Жодних радощів.
Жодного Різдва.
Охороно, заберіть його у вежу!
Рухайся.
Дай мені це.
-Мііко. -Так.
-Тікай звідси, поки можеш. -Ні, я не покину тебе.
-Ми не знаємо, що чекає на нас у вежі. -Я не… Зачекай, що там може бути?
Тортури, розчленування або й смерть.
Що це? Агов!
-Ніколасе! -Мііко!
Він проніс мишу!
Рухайся! Тепер ти сам.
Проходь через ці двері.
Куди ви мене ведете?
Заходь!
Якщо я знайду батька, я впевнений, він усе пояснить.
Прошу, я кажу правду!
Прошу, я кажу правду.
Ти нічого не знаєш про правду.
Ніхто не знає.
Моє самотнє серце є доказом.
Ти ельфійка?
Ні, дурнику. Я піксі.
Правдива Піксі.
Ти, мабуть, брешеш. Піксі не існують.
Я не можу брехати. Я правдива піксі. Це джерело моїх проблем.
І те, що я підриваю голови людей, але я…
Зачекай, що?
Я підкладаю вибуховий листок комусь до рота,
і за 12 секунд вони вибухають.
Мені треба знайти батька. Можеш допомогти?
Можу, але не хочу.
Я казала, що ніколи не брешу. Я не бачу нічого веселого в порятунку твого тата.
Як щодо малюка Кіпа? Що ти про нього знаєш?
У нього кумедне ім'я.
-Люди викрали його… -Ні, це непорозуміння.
Якби я знайшов батька, він усе б пояснив.
Як нудно. Добре, що ми замкнені тут.
-Так, тримай це. -Що?
-Ой! -Я називаю їх феєрверками.
Слабші за вибухові листки, але теж створюють проблеми.
-Для чого це? -Щоб розбудити троля.
-Якого троля? -Того, що позаду тебе.
Рекомендую стискати голову, доки вона не вибухне,
потім висмокчи всі соки, дійшовши аж до пальців ніг.
Ти божевільна?
Пробач. Я не втрималась.
Допоможи мені, прошу.
Я думав, ти маєш казати правду.
У мене є один вибуховий листок, але це для особливих випадків.
Це особливий випадок. Мене хочуть з'їсти.
Гаразд.
Хапай!
Кинь це йому до рота!
Дев'ять, вісім, сім, шість…
Тримай руку.
Три, два…
Ми летимо!
Точніше, не падаємо. До тебе застосовували чари?
-Так, дивочари, але я не знаю, що це. -Це нудні ельфійські чари.
Вони працюють, якщо думати про хороше.
Я думав про тих, кого люблю — маму, тата, Мііку.
-Хто такий Мііка? -Мій друг мишеня.
Як весело! Я ніколи не підривала мишей.
-Що відбувається? -Думаю, я зіпсувала момент.
-Я уявляю гарні речі. -Я думаю про дохле мишеня.
Тепер і я можу думати лише про це!
Де вони?
-Рухайся швидше! -Уперед!
-Швидше. -З дороги.
Хтось бачив їх?
-Пішли. -Чому?
-Де вони? -Юху! Привіт! Ми тут!
-Що ти робиш? -На даху. Ось вони.
-Ні! Чому би просто не промовчати? -На жаль, я не можу.
Знаєш, скільки людей мріють про друга, який каже лише правду?
-Мало? -Ніскільки, людський хлопче.
Послухай, я не можу називати тебе людським хлопцем,
хоч ти й ідеально підходиш під цей опис.
Будьмо чесними, мені не варто відштовхувати друзів.
Тож, новий друже, як тебе називати?
Мама називала мене Різдвом, а решта називають мене Ніколасом.
Ми дійшли до висновку, що люди — небезпечні тварини,
яким не можна довіряти.
Що ми зробимо, якщо побачимо людину?
Саме так.
Ви мусите допомогти мені втекти.
Якщо чесно, ви не мусите.
Я зобов'язана захищати учнів від тих, хто може завдати їм шкоди —
як-от від людей, які викрали малюка Кіпа.
Не треба.
Якщо ви допоможете мені втекти, я знайду малюка Кіпа й поверну його.
-Відчиніть двері. -Прошу. Я кажу правду.
Відчиніть двері! Це наказ!
-Відійди назад! -Чому?
Швидше!
Уперед! Поверни малюка Кіпа!
Є!
Тут є люди?
Можна вийти?
-Як щодо тебе? Ти людина? -Ні.
Тут усе добре.
Шукайте у всіх будинках!
Сюди.
-Сюди. -Візьмемо дзвіночок.
Ніколасе!
Усе гаразд. Я знаю цього оленя.
Дякую, Нуш. Привіт, хлопче. Я сумував за тобою.
-Ось вони! -О ні.
-Ми знайшли їх! -Тікаймо.
-Не дайте їм утекти! -Швидше!
-Хапайся! -Уперед!
-Уперед, Блітцене. -З дороги!
Удачі, смердюча сосиско!
Ніколасе! Я тут!
Мііко!
-Мііко, я сумував за тобою. -Я теж дуже сумував.
-Мііко, це Правдива Піксі. -Хто?
Не дайте йому втекти!
Завелика для піксі.
-Пробач? -Не зараз.
Хто цей ідіот? Ще один друг?
Зупиніть його!
Блітцене, сюди.
-Ні, він схопив мене! -Нахились!
-Є! -Майже на місці!
-О ні. -Попались.
-Спускайтесь! -Спускайтесь!
Вони в пастці.
Оточіть їх.
-Вони повсюди. -Це все.
-Затягніть петлю! -Спускайтесь. Зараз!
Вони не знають, як така сила виснажує.
Стоп!
Так?
Вони спіймали його?
-Пробач? -Він помре?
-Не продовжуйте, якщо це так. -Ми не витримаємо цього.
Витримаєте.
Ви можете витримати все, бо ви вже витримали все.
Ніколаса оточили.
Ельфи перекрили всі дороги для втечі.
-Я не дам спіймати себе знову. -Тобі пощастило. У мене є пара трюків.
Я про імпровізовану саморобну вибухівку.
-Зачекай, що? -Схопіть їх!
-Мііко, заплющ очі. -Чому?
На землю!
-Блітцене, уперед! -Обережно! Вони тут!
-Ворота! Закрийте ворота! -Так, мамо Водаль!
-Стоп! -Нам не вдасться.
Що ти робиш?
Я притримаю ворота. Їдьте.
-Я не можу покинути тебе. -Можемо.
-Їдь! -Уперед.
Їдьте. Вибух буде гучним.
Схопіть їх!
Їдь! Знайди батька.
Зараз вибухне!
-Уперед, Блітцене. -Не дайте їм утекти!
Схопіть його, дурні!
Що ви робите?
Весь день троє друзів займалися пошуками,
проїжджаючи через гори, струмки й замерзлі озера.
На цій величезній незаселеній території
Ніколас сподівався знайти батька
й розгадати таємницю…
Тпру, Блітцене.
…маленького ельфа, що пропав.
Дим.
-Агов, Мііко. -Так.
-Поглянь на це. -Нитка. Є ідея, куди вона веде?
Ні, але вона точно веде кудись.
Це вселяє надію.
Малюче Кіпе.
Я знаю, що ти боїшся. Я теж боюсь.
Я хочу допомогти.
-Його було так легко спіймати. -Я знаю.
Ніби спіймав кролика?
Тут багато пташок.
Він швидкий.
Це для інформації.
Я думаю, усі куштували кролика.
Залежить від того, якої обіцянки ти хочеш дотриматись — даної сину чи королю.
Уже не довго залишилось.
Краще мовчи або…
Не рухайся.
Хто ти?
Скажи мені, або помреш.
Я загубився в лісі, я не завдам вам проблем.
Ти щось задумав. Скажи що, або я випущу стрілу.
-Що таке? -Я знайшов хлопця, який тинявся тут.
Хлопче, що ти тут робиш? Хто ти?
-Що ти тут робиш? -Хто ти?
Ти син Джоеля.
Батько. Де він?
Ніколасе?
Це ти?
Тату.
Як ти тут опинився?
Я шукав тебе.
Ти не казав, що ви викрадете ельфа.
Ви мали знайти доказ існування Ельфгельма.
Який доказ може бути кращим за справжнього ельфа?
Думаю, вони змусили тебе зробити це. Скажи мені, що так і було.
-Це заради нашого блага, Ніколасе. -Ні.
Король просив знайти надію. Яка в цьому надія?
Ми можемо відвести ельфа в Ельфгельм.
Додому.
Ельфи будуть щасливі.
Вони можуть дати вам нагороду. Усім вам.
Бути хорошим краще, ніж бути багатим.
Це краще за будь-що.
Якщо ти забув це, ти забув маму.
Я заберу тебе звідси, Кіпе.
-Джоелю, з дороги. -Це мій син.
Він намагається випустити ельфа.
-Тоді ми зв'яжемо його теж. -Тату.
-Так міцно, щоб він не втік. -Тату!
Тихо!
Гаразд. Зв'яжи його.
-Оленя також прив'яжіть. -Тату, що? Тату!
Тату, прошу!
Тату!
-Блітцене! -Не рухайся!
-Стояти! -Облиште його!
Тримай його.
Образиш мого друга, і я вкушу тебе в око.
Тобі вдалося навчити його говорити!
Так. Він чудовий.
Не дивися на мене так. Я роблю все, що можу.
Усе, що можеш?
Буду чесним.
Характер видно під час першої зустрічі.
-Вони можуть вбити тебе… -Тихо, Мііко.
Сокирою.
-Спокійно. -Що ти робиш?
-Іди за мною. -Ні. Навіщо нам це робити?
Агов, Ніколасе!
Це була жахлива ідея прийти сюди й утекти.
Але ти мій син, і, попри все, я буду на твоєму боці.
Чому ти всміхаєшся?
У тебе ще залишилася доброта.
Ну ж бо, малюче Кіпе.
Ось наш план.
Забирай оленя і відвези Кіпа в Ельфгельм.
Потім вирушай на південь і не зупиняйся, доки не дістанешся дому.
-Вони втікають. -Уперед!
Вони втікають!
-Прокидайтесь! -Ніколасе.
-Швидше! Джоелю! -Їдь, сину!
-Я не покину тебе. -Швидше!
Прокидайтеся! Рухайтесь!
-Вони втікають. -Вони забрали ельфа.
Джоелю! Ніколасе!
Я не промажу цього разу!
Швидше, Блітцене!
Ближче!
Джоелю, ми домовлялися!
Не дайте їм утекти!
Вони втікають!
Біжіть! Джоелю!
Нам треба їхати швидше!
Блітцене, у нас недостатня швидкість!
Ніколасе, попереду!
Ну ж бо, Блітцене! У тобі є магія!
Так, хлопчику! Тобі вдасться!
Я тягну вас донизу!
Ми майже на місці! Уперед, Блітцене!
Лети, Блітцене! Лети!
-Ні, тату! -Я люблю тебе, Ніколасе.
-Ні, тату! -Ти можеш подарувати стільки добра.
Це краще за будь-що інше.
Ні, тату!
Тату, ні! Тату!
Прошу, тату!
Тату, ні!
Тату!
-Це найгірша історія з тих, що я чув. -Я ще не закінчила.
Вам не вдасться зробити кінцівку щасливою.
Я не мушу.
Щастя не є обов'язковим, і нічого не закінчується.
Щасливого Різдва всім.
Але, тітко Рут?
Що таке, Мопе?
Бідолашний Ніколас.
Я знаю. Його біль був неймовірним.
Горе — це ціна, яку ми платимо за любов,
і воно в мільйон разів сильніше.
Ніколасе…
Мені дуже шкода.
Але настав час, щоб Ніколас усе виправив
і повернув малюка Кіпа до Ельфгельма.
Послухай.
Ти, мабуть, думаєш, що мій батько був поганим, але в ньому було й добро.
Люди — складні істоти.
Коли Ніколас приїхав, вулиці Ельфгельма бути пустими.
Не було видно жодного ельфа.
Мамо Гаркерс, за жахливий злочин проти роду ельфів
вас засуджено до вигнання на все життя.
Ви можете покарати нас, але ви не відберете землю з-під наших ніг.
Це наш дім.
Досить!
Усіх у вигнання!
-Ви не можете зробити цього. -Я мушу.
Ви не можете залишатися тут, загрожуючи нашій безпеці й руйнуючи наші життя.
Чи ми вже забули про малюка Кіпа?
Чому б не запитати в нього?
Я не виголошуватиму промови.
Думаю, це все.
Якщо малюк Кіп живий…
тоді надія жива.
Слава богу.
Зачекайте.
Поставте його. Поверніть його.
Гіп-гіп, малюк Кіп!
Ми мусимо пристосуватися.
Зачекайте! Я наказую вам!
-Що він сказав? -Ще нічого. Він лише постукав.
Це так захопливо.
Що сталось?
Синочку!
Пробач, мамо.
Поговоримо про це, коли твій батько повернеться.
Ти знайшов батька?
Послухай.
Єдина проста й чітка річ у житті — це правда.
Але вона може завдати болю.
Біль колись мине?
Ні.
Могла б хоч раз збрехати.
Але ти навчишся жити з ним.
Він зробить тебе сильнішим.
І це правда.
Я не дуже розумію, як ти це зробив.
Розкажи про це із самого…
Ти врятував нашого сина.
-Це міг зробити будь-хто. -Але зробив лише ти.
-Не вдавай героя. Визнай перемогу. -Ми прості виробники дзиґ.
Він дуже скромний.
Їхні дзиґи першокласні.
На знак подяки
ми хочемо запропонувати тобі наші найкращі вироби.
У мене була лише одна іграшка.
Це була лялька з ріпки.
-Мама зробила її для мене. -Це сумна історія.
-Він з'їв її. -Ми всі шкодуємо про свої вчинки.
Лише одна іграшка.
Коли я грався нею, я був щасливим і відчував любов.
Що ще потрібно дитині?
-Зачекайте. -Що сталось?
Можете зробити ще? Багато.
-Звісно, але… -Треба все, що є.
Усе блискуче, що складається чи накручується.
-Мені потрібна ця штора. -Ти хочеш вкрасти ще одного ельфа?
-Ні, це щось значно більше. -Ми відкриємо магазин штор?
-Точно. Ну ж бо. -У нас мало часу.
-А в мене мало сиру. -Чому ти не сказав? Я сама роблю його.
Вийди за мене.
Усе гаразд. Я запускаю колесо.
Колесо збоку.
-Дякую. Ідеально. -Принесіть колеса.
Це воно. Чудова робота. Продовжуйте.
Неймовірно. Дякую.
Пропустив дещо. Спробуй ще.
Я бачила й гірші.
-Дякую. -Шкода, що ти не бачиш цього, мамо.
Це те, про що ти мріяла.
Залишилося п'ять хвилин.
-П'ять хвилин! -Свіжопофарбована.
Синій — це мир,
червоний — радість,
зелений — диво, а жовтий, бо я його люблю.
Подобається?
Трішки заяскрава?
-Вона ідеальна. -Клас.
Олень сам не поїде.
Гаразд. У нас залишилося мало часу.
Щасливого Різдва!
-Візьми це. -Я не можу.
Ти тепер один із нас.
Ти не можеш представляти Ельфгельм у такому потертому одязі.
Вони захоплюються тобою.
Ми всі захоплюємося.
І не лише через те, що ти до біса високий.
Уперед. Ельфгельм — тепер твій дім.
Їдь. Ми хочемо пишатися тобою.
Ось.
-Дякую за все. -Безпечної дороги.
Далі ми самі. Скоро побачимось.
Ми розраховуємо на це.
Зупиніться!
Не можна випускати цю людину з Ельфгельма.
Він повернув нам дитину.
Ура.
Але що один хлопчик зробить проти цілої спільноти.
Повернувши дитину, ми не можемо закривати очі на те, що ми втратимо.
Наш дім.
Нашу культуру.
Не може бути.
Хлопче, де ти взяв цей кулон?
Де ти його взяв?
У мами.
Вона завжди його носила.
Не думала, що побачу його знову.
Давним-давно…
дівчинка з роду людей забрела в наше село…
вона втомилась і загубилась.
Ми прийняли її.
Вона була люблячою, доброю і сповненою надії.
Вона стала нашою подругою…
моєю подругою…
а коли розтанув сніг, вона повернулася додому на південь.
З кишенями повними шоколаду.
Ось куди подівся мій шоколад.
Наскільки я пам'ятаю, Димельзо,
колись ти любила людей більше, ніж інші.
Вона пішла, не сказавши ні слова.
Вона не забула вас.
Мама щодня розповідала мені історію про Ельфгельм.
Вона завжди носила кулон.
Лумі.
Ми назвали її Лумі.
Лумі.
Дівчинка, яка прийшла, але не могла залишитися надовго.
Я бачу її.
Я бачу її в тобі.
Мама казала, що Ельфгельм —
найщасливіше місце у світі, сповнене надії.
Воно має знову стати таким, особливо на Різдво.
Як вона мене називала.
Вона назвала тебе Різдвом.
У нас ще є час до великого дня.
Ми можемо зробити його найкращим.
Готовий, друже?
Завжди готовий.
Ти звертався до оленя?
Швидше, Блітцене, швидше!
Скоро побачимось!
Гарного польоту, батьку Різдво!
Сюди, Блітцене! Униз!
-Здається, я скрутив хвоста. -Хто ти?
Що в сумці?
Надія, магія і диво.
Охороно!
Зачекайте, це те, що ви шукали, — знахідка, яка знову запалить іскру.
А, це.
Я вже відмовився від цієї ідеї.
Побачивши безліч коней із приклеєним рогом, стаєш циніком.
Зачекайте.
Охороно!
Досить.
-Не думаю, що там хтось є. -Просто погляньте, прошу.
Гаразд. Показуй.
Не схоже на магію.
Як це працює?
Почнемо звідси.
Королі можуть підсаджувати?
Цей може.
Як ви зайшли?
-Що тепер? -Дивіться.
Хо-хо-хо!
Ніколас показав королю, що річ не в подарунках.
Хоча вони чудові.
Річ у тім, що стоїть за ними.
Ось.
Ми даруємо те, що маємо, щоб показати турботу.
А потім ділимося радістю.
І ця радість може перерости в надію
в кожному окремому будинку та розповсюдитися всією країною.
Я просив принести щось нове.
А ти приніс те, про існування чого ми забули.
Дякую.
-Успіхів вам. -Вітання.
-Куди ти? -Я виконав свою роботу тут. Тож…
Виконав?
Я дав вам ідею і показав, як це працює.
-Тепер треба призначити виконавця. -Чудово.
Чудово. Коли почнеш?
Я майже тебе не знаю, але думаю,
що якщо хтось і заслуговує на радість дарувати й отримувати любов,
то це ти, мій юний друже.
І це лише один день на рік.
Як ми його назвемо?
Це просто. День Ніколаса й Мііки — мишеняти, яке вміє говорити.
Є ще ідеї?
-Знаєте, кому ще треба повірити в магію? -Кому?
-Бандит! -Ну ж бо!
Бандит!
-Злочинець! -Уперед!
Агов, тітко Карлотто!
Це я, Ніколас.
Я лечу на олені, а моє мишеня вміє говорити.
Привіт.
-І ми привели помічника, короля. -Привіт.
Привіт.
Я повернувся, щоб сказати, що магія існує.
Так і є.
Кишеня.
Так, зазирніть у кишеню.
Дякую, Ніколасе!
У мішку майже не залишилось іграшок,
але для Ніколаса пригода лише починалась.
Тоді король,
мишеня,
північний олень
і хлопчик на ім'я Різдво
зникли в небі.
Я не розумію.
Може, наступного року.
-Та ну. Це просто. Використай… -Зачекайте. Я зрозумію.
Я зрозумів.
-Можете якось розповісти ще одну історію? -Коли вам це буде потрібно.
Як щодо завтра?
Агов, чому ви ще не спите? Вам давно час бути в ліжку.
Нехай наступного року тато Різдво робить свою справу.
-Добре. Як щодо… -Тату.
Я не…
-Я не… -Так завжди відбувається.
Найтемніша ніч закінчиться.
Сонце зійде, і знову настане ранок Різдва,
коли будь-що може трапитися.
Я…
Мамі б сподобалось.
Вона ніколи не повернеться?
Ні, але ви найкращий спогад про неї.
-Тітко Рут. -Що?
Різдво насправді виникло так?
Так. Знаєте, я ніколи не брешу.
Переклад субтитрів: Олександр Передерій