Downloaded from YTS.MX
EN ORIGINALDOKUMENTAR FRA NETFLIX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Sytti komma åtte millioner mennesker er nå fordrevet i verden,
på flukt fra krig, forfølgelse og konflikter.
Det er det høyeste antallet FNs flyktningeråd
har sett på 70 år.
Globale ulikheter øker,
ifølge en ny studie fra Oxfam.
De 26 rikeste eier like mye som den fattigste halvdelen av menneskeheten.
Høyrenasjonalister og motdemonstranter klandret hverandre
for volden i Charlottesville lørdag.
Disse gruppene tar til orde for hvit dominans.
Varmebølger. Masseutryddelse. Krympende iskalotter.
FNs klimapanel varsler:
En temperaturøkning på 1,5 grader vil ha en tragisk og irreversibel innvirkning.
SOLIDARITET: EN RELASJON MELLOM MENNESKER SOM ER FORBUNDET MED HVERANDRE
AV FELLES INTERESSER.
I det siste har det ikke gått en dag uten at en krise er blitt nevnt.
Økonomiske kriser og miljøkriser,
sosiale kriser.
Et økende antall forskere har antydet
at en global oppvåkning er det første skrittet mot endring.
Vi har ikke noe valg. Den eneste løsningen vi har
er å gå tilbake til menneskehetens kjerneverdier:
Solidaritet, å dele, gi og motta.
Disse verdiene må oppnås på globalt nivå,
samtidig som at særegenheten ved hvert samfunn respekteres.
Vi kom til å tro at livet er en konkurranse
der de beste vinner, og så videre.
Med andre ord:
Den mest egoistiske, den mest dominerende.
Men det er en feilaktig forestilling,
en som lenge har blitt satt i rett lys av biologien.
Konkurranse, predasjon og grusomhet eksisterer.
Men vi skaper også utallige relasjoner av viktig komplementaritet.
Vi må ha tro på solidaritet.
Alle kan handle på alle nivåer, og når som helst,
og kan vokse med utfordringen om å bli fullt menneskelig.
Et nettverk for gjensidig hjelp...
Jeg hadde fokusert på solidaritet de siste fire årene.
Indigo går inn for solidaritet.
Plattformen jeg utviklet, lar folk dele varer og tjenester gratis.
Tilnærmingen til Matthieu Chedid er lik min egen.
MUSIKER
Medlemmene av bandet hans, Lamomali,
kommer fra hele verden, og viser at vi kan være ulike
og jobbe sammen.
Disse verdensberømte artistene
trakk enorme folkemengder i Brasil, USA, Frankrike,
og over hele verden.
Sammen spilte de inn en ode til solidariteten,
og ba meg regissere videoen.
Det var en sjanse til å sende ut et budskap.
Fremfor alt
var det en sjanse til å møte aktivister fra hele verden
og fremheve engasjementet deres.
FRANKRIKE
40 DAGER TIL OPPTAK AV "SOLIDARITÉ"-VIDEOEN
Hva om vi filmer...
Ikke sant?
Hva gjør dere her?
Slå av det der.
Vi er her for Den store utfordringen. Prosjektet til Mara Kanté.
Pisspreik. Ring ham.
Hallo? Det er folk her med kameraer.
Er de med deg?
Vi vokste opp i denne gettoen.
Det er her det skjer.
Her er det et sosialt mangfold:
Arbeidere, barn, folk med forretninger, eller som går ulike veier.
Alt blandes her. Og vi prøver å klare oss.
For å bidra.
Den store utfordringen startet med Malik.
Han sa: "Hør her.
Jeg så en familie på gata. Det rørte meg så dypt
at jeg tenkte vi måtte gjøre noe for å hjelpe dem."
Han kom med en idé.
Og vi var med.
Velkommen til Kantés bord.
Det ser ut til å være dekket for søndagsmiddag.
Men om noen timer vil maten bli servert
til hjemløse migranter.
Den store utfordringen ble lansert av Malik,
en mann fra Sarcelles sjokkert over flyktningers situasjon.
Alle kan gjøre dette.
For det første er vi mennesker. Og foreldrene våre emigrerte.
For det tredje: Hjelp din neste.
Det står i alle hellige bøker.
Eventyret fortsetter
idet andre nabolag står klare til å ta over.
Ja. Fra Val-de-Marne til Val-d 'Oise. Nå er det opp til dere.
Folk var med. De var motiverte. Det er solidaritet.
Vi er i et av de fattigste områdene i Frankrike.
Men det er også det rikeste.
Ikke økonomisk velstående. Men vi har verdien av samhold.
Det er vår rikdom.
Fattigdom bringer oss sammen.
Vi hjelper hverandre.
Den store utfordringen!
Hallo?
Greit.
Kom igjen.
Snu.
Gjør det med et smil.
Det er for kontoret vårt, folkens.
Kom igjen.
Sånn.
Bra!
Vi trenger en skikkelig mopp. Denne her er bare en dings.
Den funker ikke.
Faren min ville aldri akseptert det. Den gjør ikke rent!
"Hva gjør du?
Dette bør skinne! Jeg vil spise fra gulvet!"
Det ville han sagt.
Du er syk i hodet.
Alle gir av tiden sin.
Vi gir det vi har fra egne lommer,
men vi må gjøre mer og gå ut og aksjonere.
Til syvende og sist trenger vi økonomisk og materiell støtte.
MATDISTRIBUSJON
Hvis folk gir nå, men ikke neste måned fordi de ikke kan,
er det ingen vits.
Vi trenger 500 euro for matkjøring. Hva har vi?
Ett tusen fem hundre euro.
Det er tre. I mars er det over.
Det er derfor situasjonen vår nå er så…
Den er usikker.
Vi har vært for tilbakeholdne fra starten av.
Vi har kommet langt fra da vi startet.
Nå har vi nådd et punkt der vi ikke finansierer.
Vi har folk som støtter oss.
Vi må ut og aksjonere. Folk vil gi.
Vi må være stolte og snakke om bevegelsen.
Vi må nå ut, og med det mener jeg så bredt som mulig.
Sarcelles er kjent for sine forstadsprosjekter.
De første forstadsprosjektene i landet.
Jeg vokste opp i "jungelen".
Her var det opptøyer i 2007.
Politifolk ble banket opp. Byen ble plyndret.
Kollisjonen mellom en motorsykkel kjørt av to tenåringer
og en politibil var ekstremt kraftig.
Guttene hadde ikke på seg hjelm.
Ambulansepersonellet var hjelpeløse.
Nabolaget blusset opp til en natt med vold.
Politistyrker ble skutt på med ekte kuler.
En ny natt med uro i Villiers-le-Bel.
Åttito politimenn ble skadet, seks av dem hardt.
Det var sånn det var.
Jeg ble anmeldt til politiet tre måneder senere.
Jeg ble anklaget for å ha skutt mot politiet
og for å ha forsøkt å drepe en politibetjent.
Jeg gikk fra et håp...
...om å bli fotballspiller
til å ende opp i fengsel.
Marerittet begynte.
Det varte i 29 måneder. Jeg satt inne,
i en alder av 20,
i et av de tøffeste fengslene, og satt i isolasjon i ett år.
Jeg var innelåst i en celle på åtte kvadratmeter, alene.
Jeg tenkte: "Det fins ingen rettferdighet, ingen fred."
En uskyldig person i fengsel?
Det var ingenting for dem.
Seks måneder gikk. Jeg trodde det var over.
Jeg trodde livet mitt var ødelagt.
Kunne like gjerne bare kjøre på.
Faen ta systemet.
Faen ta dommerne, faen ta politiet.
Faen ta aktor, faen ta alt.
Jeg møtte en bibliotekar. Han sa:
"Jeg vet du er sint. Les denne boka."
Lesing var ikke min greie. Jeg ville ikke lese.
Bøker er fulle av dritt.
Han sa: "Du vil få se. Les denne. Du vil like den."
Roger McGowen.
Budskap om livet fra dødscellen.
Jeg begynte å lese. Først én side, så en til.
Den var interessant. Jeg slukte boka.
Bok etter bok, jeg slukte dem.
Alle disse mennene som var urettmessig fengslet,
og som sonte lange dommer.
Det som gjorde meg målløs, var å lese om Nelson Mandela,
som sto oppreist etter 27 år i fengsel, klar til å forhandle.
Han ville det.
Han la noen ting til side og lot hjertet snakke.
Skålene.
Trenger du dem?
Hva trenger du?
Her, ha i risen med den.
Sett den her, for å holde varmen.
Takk, alle sammen.
Takk for innsatsen i dag.
Dere gjorde en flott jobb.
Hvorfor er vi her i dag? For å dele ut maten vi har samlet inn...
...til hjemløse i nød. Takk.
La oss fortsette eventyret.
Salaam alaikum.
Hei! Takk.
Jeg legger denne her.
Hvordan kom du hit?
Jeg kommer fra Somalia.
Somalia har store problemer. Somalia har for mye krig.
Politiet kan ikke hjelpe meg. Ikke noe hjem, ikke noe liv.
Dette er for døende mennesker, disse menneskene dør.
Hvor mange folk er... Ser du her?
Hvor mange? Det er for mye.
I dag drikker jeg ikke… Jeg er sulten.
Klærne mine, bare disse. Jeg har ingenting.
Han sier at migranter fra Sudan,
fra Palestina eller Irak, har alle en grunn til å være her.
De er kanskje redde, eller uten tilgang til menneskerettigheter.
Det er søsterens barn, og dette er søsteren hennes.
Dette er barna hennes.
Og søsteren hennes.
Mennene ble igjen.
Går barna dine på skolen?
Nei. De har ikke noe hjem.
-Hvor lenge har de vært her? -De har vært her i to måneder.
Barna går ikke på skolen. De sover her.
Å tenke seg til at mer enn 600 millioner i verden lever for to euro dagen...
For å gjøre noe med dette,
er budskapet til Den store utfordringen: Vi må handle.
Uansett rase eller religion,
gjør noe, gjør din del.
Du vil gjøre en stor forskjell.
Fattigdom er en sak som mobiliserer frivillige over hele verden.
Vold mot kvinner er en annen.
De er en pest som herjer samfunnene våre:
Kvinnedrap.
Brasil er blant de mest berørte landene.
Nå kjemper kvinner tilbake.
Jeg heter Panmela Castro.
Jeg er født og oppvokst i Rio de Janeiro.
Som barn meldte min mor meg på male- og tegnekurs.
Senere, da jeg ble tenåring,
begynte jeg å male graffiti.
Vi er her av en spesiell grunn, lanseringen av Dororidade-veggmaleriet.
Graffiti-veggmaleriet er uttenkt og malt av Panmela Castro.
La oss gi henne en god applaus, for hun fortjener det.
Jeg ville fortelle dere litt om hvordan dette kom til.
Da jeg var på alder med mange av jentene her,
giftet jeg meg.
Jeg hadde erfaring med vold i hjemmet,
og jeg ville ikke at andre kvinner skulle gå gjennom det samme.
Så i 2006, da Maria da Penha-loven ble vedtatt for kvinners rettigheter,
brukte jeg det jeg hadde, graffiti og kunst, til å hjelpe andre kvinner.
Og med årene
grunnla vi NAMI-nettverket,
som jobber i skoler og lokalsamfunn for å fremme Maria da Penha-loven.
Dororidade.
Hvor kom ideen fra, hva representerer den for deg?
Vi hører allerede mye om søsterskap,
et fellesskap, en gjensidig støtte blant kvinner.
Dororidade er et konsept
om smerten som mannssjåvinisme og rasisme fører med seg.
Dette ble tatt imot av alle kvinnene. Kvinner av alle raser.
Vi har Afrograffity, som er et helt gratis program
der kvinner kan melde seg på nettsiden vår
og gå på graffitikurs i åtte måneder,
og lære om rettighetene sine,
med tilretteleggere som er spesialister i disse sakene.
TAUSHET BETYR SAMTYKKE
IKKE VENT MED Å RAPPORTERE MISHANDLING SOM SKJER NÅ.
Panmela Castro-veggmaleriet
her foran politistasjonen er en gave til oss alle.
Veggmaleriet gir styrke.
Jeg vil si at det styrker oss.
Dessverre er Brasil på femteplass i verden
over land der kvinner blir drept bare fordi de er kvinner.
Tatiana Spitzner ble funnet død den 22 juli.
Garasjeopptaket viser at mannen som angrep Tatiana
var mannen hennes, Luis Felipe Manveiler.
Overvåkningskameraer viser en aggressiv mann.
Kampen fortsetter i heisen.
Tjuefem minutter etter at hun kom til leiligheten,
faller hun fra bygningen.
Klokken tre om morgenen ses Luis Felipe i heisen,
idet han tar med seg liket av kvinnen hjem.
Fire minutter senere har mistenkte en annen skjorte,
og vasker vekk blodmerkene i heisen.
Klokken tre om morgenen rømmer han.
Det er et patriarkalsamfunn, et sexistisk samfunn
med kvinnehatende menn,
og, fremfor alt, voldelige mennesker.
Jeg har hørt mange si: "Ja, jeg slo henne, men hun er kona mi."
De føler de har rett til det.
Kvinner går til politiet bare etter å ha lidd i årevis.
Jeg har opplevd vold i hjemmet.
Jeg trodde at som kvinne i et ekteskap,
måtte jeg tåle det,
for det var nedlagt i kulturen til familien min,
nabolaget mitt, de jeg bodde med.
Og en dag stengte han av hele huset,
så ingen skulle høre det som skulle skje.
Så satte han på høy musikk og begynte å slå.
Han slo meg, sparket meg. Han mishandlet meg i to timer.
Og moren hans så det, men hun ville ikke hjelpe meg.
Hun sa: "Du må slå henne, for hun lagde ikke lunsj."
Jeg studerte og hadde jobb. Jeg kom bare hjem om kvelden,
så ingen ville mistenke at jeg ble banket opp.
Han kjøpte en gips og la den rundt beinet mitt
som om jeg hadde brukket det.
Men det var for å hindre meg i å løpe.
Løpe hjemmefra.
Så jeg var innelåst i en uke,
frisknet til i stillhet,
og håpet at jeg snart kunne dra til moren min.
Han hadde en mobiltelefon, det hadde ikke jeg.
En dag la han igjen telefonen i huset.
Dagen etter dukket mamma opp med to svære, svarte karer.
Etter det forandret alt seg.
Jeg anmeldte forholdet,
men det førte aldri til noe, for da fantes ingen Maria da Penha-lov.
Det gikk ikke.
Forstår du?
KVINNER SOM ER OFRE FOR VOLD I HJEMMET RING 180 FOR Å ANMELDE DET
Bel, legg masse maling på det området, det med den grønne mosen.
Neglene mine er nydelige.
Jeg må være den eneste graffitikunstneren med sånne negler.
Så, Bebel, hva har du tenkt å male her?
Siden det er Brystkreft-uka,
har jeg tenkt å male en kvinne som viser frem brystene sine.
-En kvinne som ligner på meg. -Så fint.
Greit, vi filmer Bebel, ikke rot det til
Jeg maler bare, det er alt
Kvinner og graffitikunstnere Og vi kødder ikke
Bebel fra gettoen I frontlinja med kvinnene
Vi trenger lederskap Og mye tro og tillit
Jeg dedikerer dette Til alle som lytter
Jeg synger denne sangen fra hjertet
Bebel fra gettoen er kommet for å bli Kjærlighet til alle
Jeg prøvde å lage en beat, men jeg er for dårlig.
I NAMI-nettverket
jobbet de hardt for å frigjøre kvinner, og nå slåss vi for å beholde rettighetene.
Beholde rettighetene.
-Du vet hvordan det var i gamle dager. -Ja.
Når det oppsto vold i huset, anmeldte vi det.
Men politiet spurte alltid: "Hva gjorde du?"
Så jeg ble banket opp,
og politiet spurte om hva jeg hadde gjort for å fortjene det.
Det er institusjonalisert mannssjåvinisme.
Det er slik samfunnet vårt skapte menn.
Og det er derfor vi skaper et annet samfunn.
Marielle arbeidet også for dette,
og derfor ble hun drept, fordi hun ga kvinner en stemme.
Du blir redd når du hører meg snakke om dette.
Panmela, jeg vil ikke at du…
Noe fælt kan skje.
Det har jeg vært vitne til.
Folk protesterte på skolemøter, ved universitetene.
De som tok til orde mot ting de ikke likte,
-ble fotografert, arrestert og forsvant. -Men vi kom til et punkt...
Jeg vil ikke at det skal skje døtrene mine.
Mange mennesker kjempet før oss,
og nå får de anerkjennelse.
Jeg begynte ikke i går. Det har gått ti år, alle vet det.
Det er stygge saker, er det jeg sier. Det ser stygt ut nå.
Det er derfor vi trenger folk.
Herregud, bare tanken på det...
Jeg stopper ikke arbeidet.
Jeg er ikke redd for å bli drept i morgen,
for jeg mener
at det er bedre å leve i frihet,
å kunne uttrykke seg fritt,
å gjøre det du ønsker,
å ha et fullt liv...
...enn å leve i undertrykkelse for lenge.
KJEMP SOM MARIELLE FRANCO
Jøss!
Det var snart på tide å presentere idéen
for "Solidarité"-musikkvideoen.
Brasil er et symbol på vold mot kvinner.
Hvordan påvirkes minoritetskulturer av det?
På nettet
fant jeg en video av en amerikansk-sudanesisk slampoet
og offer for segregering.
Hun tok opp temaet i tekstene sine.
"Å være svart og muslim i Amerika
er som å bli begravd to ganger.
Det er å bli holdt utenfor enhver samtale som angår deg.
Å få menneskeligheten din satt i tvil uten stans.
Å alltid kjempe for å bli sett som den du er.
Å bare bli akseptert i fragmenter.
De sier at muslimer er de nye svarte, som om jeg aldri eksisterte.
Som om jeg er en skygge i bønnerommet,
eller en sprekk i Frihetsklokken.
Jeg er fanget mellom troen jeg valgte og huden jeg ikke valgte.
Jeg kan ikke være svart og arabisk, ikke være begge deler og ønsket her.
En lørdag
blir jeg fortalt at alle muslimer som meg burde hoppe i elva.
Like etter blir jeg kalt en slave av en annen hijabi.
Jeg bærer alt jeg er,
og alt jeg har mistet, med meg.
Så hjemme er hvor enn jeg måtte være. Og jeg har tenkt å bli her."
Jeg heter Afaq, Fofo blant venner.
Jeg er en 22 år gammel kunstner, aktivist, lærer, poet, fotograf,
fra en familie av flyktninger.
Jeg ble født i 1996 i Jemen.
Selv om familien min er fra Darfur i Sudan.
Jeg ble født i Jemen
fordi familien min måtte flykte fra Darfur.
Faren min er fredsaktivist,
og han havnet i trøbbel på grunn av aktivismen sin.
I Jemen er det borgerkrig,
så fra min første levedag var det vold rundt meg.
Foreldrene mine ønsket ikke det for oss heller,
og vi endte opp i Amerika.
Å leve i dette landet
betyr å måtte kjempe mot rasisme og islamofobi hver dag.
Jeg bruker kunst og aktivisme for å dekonstruere disse systemene,
for å løfte fram marginaliserte stemmer, og for å bekjempe intoleranse generelt.
...at dere skal vite at ting skjer.
Vi er del av bevegelsen mot muslim-forbud, som skjer over hele landet.
Den 18. mobiliserer vi alle sammen og reiser til D.C.
Vi skaper historie, brødre og søstre. Og det vi skal gjøre,
er å endre kursen i landet vårt
ved å være synlige der ute og være stolte, og si ifra med høy stemme
at vi nekter å tillate at de amerikanske verdiene våre
blir krenket.
Ja!
Grunnen til at jeg er aktiv mot rasisme, intoleranse og sexisme,
er at jeg har opplevd disse tingene selv.
Jeg studerte ved universitetet i Arizona. Jeg ville studere menneskerettigheter,
noe jeg alltid har villet studere.
Å være fra Darfur, fra en familie av flyktninger,
og så virkeligheten da jeg faktisk dro dit.
Jeg møtte den verste rasismen og islamofobien jeg noen gang har opplevd.
Det var så mange tilfeller der folk skjelte meg ut,
så ofte at det ble min virkelighet, det ble normalen.
Den religionen…
Den religionen er en hatets religion!
Det er en religion som dreper!
Islam dreper folk. Islam hater jøder!
Jeg skulle møte dekanen ved Honors College,
og flere marginaliserte elever, som visste at jeg skulle møte henne,
ba meg fortelle om det vi alle opplevde,
for jeg var ikke alene om å bli angrepet. Mange elever følte seg i fare,
spesielt homofile studenter og innfødte studenter.
Og hun sa til meg:
"I løpet av de ti årene jeg har vært her,
har ingen studenter kommet til meg med dette."
Etter at jeg fortalte at jeg hadde videobeviset
av mannen som skjelte meg ut,
sa hun: "Hvis det er så utrygt...
Jeg vet at familien din der hjemme går gjennom ting."
Med "hjemme" mente hun Sudan.
"Hvorfor drar du ikke tilbake? Kanskje du ikke hører hjemme her."
Det var den siste dråpen.
I to år hadde jeg blitt fortalt at jeg ikke hørte til.
Jeg ble så såret at jeg dro tilbake til Philadelphia dagen etter,
og jeg har ikke vært i Arizona siden.
Jeg forlot alle eiendelene mine.
Jeg sa: "Jeg er ferdig med dette stedet."
-Dette er Philadelphia Fotokunstsenter. -Ok.
Og de hjalp meg å finne ut av
hvordan jeg kunne koble poesien med fotograferingen.
-Her er det, ikke sant? -Ja.
Jeg velger å vende kameraet mot meg selv, for å ta tilbake min egen identitet.
For jeg vil gi folk som meg
muligheten til å se seg selv representert på en ordentlig måte.
Alle disse er konfronterende.
Temaet for bildene var blikket,
å få folk til å se deg i øynene og forstå at du er et menneske.
Jeg begynte med fotografering i 2015.
Jeg dro til Darfur for første gang på ti år.
Dette diktaturet er ansvarlig
for at så mange av mine familiemedlemmer er døde.
Folkemordet i Darfur er noe jeg har sett med egne øyne.
Da jeg var fem år,
så jeg våpenvold. Det var første gang jeg så blod strømme ut av noen.
I 2015 dro jeg med et kamera,
så det ikke skulle bli værende i hodet mitt denne gangen.
Jeg kunne ta bilder og vise andre hva som skjedde.
Jeg følte at om jeg ikke tok bilder av familien min
og de andre i flyktningleirene, ville folk si at de aldri hadde eksistert.
Og det er derfor jeg skriver poesi og fotograferer,
så ingen kan fornekte sannheten.
20 DAGER TIL OPPTAK
Kunst kan spille en viktig rolle i aktivisme.
Sangen "Solidarité" og musikkvideoen til Lamomali
var en sjanse til å belyse solidaritet.
Jeg vil si...
...at musikere og aktivister har den samme, store kraften.
Vibrasjonene de bærer i seg...
...og som de prøver å spre rundt til alle.
Takk.
Lamomali er langt mer enn bare musikk.
Å være med i dette prosjektet, er å være del av en familie.
Da jeg møtte Matthieu, fortalte han meg om Lamomali.
Han sa: "Kjenner du Toumani og Sidiki?" Selvsagt gjør jeg det.
Koraen hans har alltid fått fram
en mystisk energi i meg. Den får fram tårer.
Musikk, ekte artister, er helbredere.
Og likevel er de de første som blir syke.
De prøver å heles selv, og idet de gjør det,
helbreder de publikum rundt seg.
Noen gråter med det samme. Alle reagerer ut fra tilstanden de er i.
Vi er overlevende.
Musikken holder oss oppe.
Den hjelper oss å overleve og holde oss i live,
ha håp og tro mens vi går videre.
Verdiene vi deler, kan samles og hjelpe oss med å klare oss.
Manitoumani
Syng med!
Manitoumani
Alle sammen!
Bortenfor katastrofene i biografiene våre
Bortenfor de høye murene i våre falske liv
Høyere, alle sammen!
Jeg hører dere ikke! Høyere!
Å møte Mara, Afaq og Panmela
har gjort dypt inntrykk på meg.
Å se dem handle til tross for hindringer og begrensede ressurser,
gjorde meg målløs.
De gjorde alt de kunne.
Jeg følte jeg måtte hjelpe.
Han ville forandre verden
Det var verden som forandret ham
I dag, på sosiale medier,
kan en video få millioner av seere.
Mange organisasjoner er avhengige av disse mediene.
For denne videoen
foreslo jeg å erstatte Lamomali-musikerne
med Mara, Afaq, Panmela...
...og andre aktivister.
Jeg er med. Det er en god idé.
Vi må høre med de andre. Toumani og de andre.
Med hvert nye prosjekt
følger spørsmålet om publikums respons.
Om de avviser…
...eller omfavner saken.
Toumani Diabaté og sønnen Sidiki
er sentrale kulturaktører i Mali.
Et fattig land.
TI DAGER TIL OPPTAK
Mattieu fortalte meg om videoen til "Solidarité".
Jeg synes vi bør gripe denne muligheten og hjelpe en organisasjon for albinisme.
Salif Keita gjør det med sin stiftelse.
Vi må hjelpe hverandre.
De er mennesker i nød som er ofre for avvisning.
Det er viktig.
Det er en edel sak.
Kokosolje.
Sinkoksid.
Den beskytter huden mot solen.
Det er hjemmelaget solkrem. Den er lett å lage.
Legger vi til dette?
Takk.
Hva gjør du så?
-Bare la det kjøle seg ned. -Kjøle seg ned.
-Legger du til noe etter det? -Nei, det er alt.
Prøv den.
På hårene dine.
Sørg for å dekke alt. Du trenger beskyttelse.
Sånn.
Vi er samlet her for å diskutere AMPA.
Nye medlemmer har blitt med i organisasjonen.
Vårt hovedmål er å fremme forståelse.
Vi ser fortsatt at foreldre forlater albino-barna sine.
Kvinner blir avvist av ektemennene sine,
som mener at det å føde albino-barn
beviser at de har vært utro.
Som dere vet, her i Mali
tror folk fortsatt at organer fra albinoer er en kilde til rikdom.
Nylig ble søsteren vår Ramata myrdet.
I byen Fana sto tiden stille lørdag kveld.
Ramata, en fem år gammel jente, ble kidnappet,
revet bort fra moren Awa mens hun lå og sov.
Jentas lik ble funnet 500 meter fra hjemmet sitt,
halshugget og med oppskåret buk.
Det skjer alltid når det er valg.
Ifølge hardnakkede oppfatninger
gir albinoorganer rikdom, sosial opphøyelse og politisk suksess.
Jeg insisterer på dette. Albinisme er fortsatt misforstått.
Vi ønsker dere velkommen.
La oss forene stemmene våre for å nå de som fortsatt ikke forstår
at albinisme ikke er dødelig.
Da jeg var ung,
var det vanskelig å finne arbeid og finne en kone.
Hver gang jeg fridde,
ble jeg avvist. Jeg hadde ikke jobb, og jeg var albino.
Jeg går på videregående, men har hatt problemer på skolen.
Jeg studerer naturfag.
Det er vanskelig å se oppgaven vi gjør når den er oppe på tavla.
Vi lider av uhelbredelig nærsynthet.
Vi trenger midler til å kjøpe briller til alle.
Vi lager vår egen, lokale solkrem.
Solkrem er ekstremt dyrt. Den må bestilles.
Et annet problem er å gifte seg tidlig.
Hvis du gifter deg tidlig, får du barn tidlig, med Guds hjelp.
Du har tid til å forberede barnets framtid
før han blir voksen.
Det var derfor jeg ville gifte meg tidlig, men jeg kunne ikke.
Foreldre avviste meg fordi jeg er albino,
sa at jeg ikke kunne jobbe i sola, at jeg var fattig og så videre.
Men ingen kan unnslippe skjebnen sin.
Det jeg ønsker, er at albinoer skal samles
for bevisstgjøring for saken vår og få støtte,
bli inkludert i samfunnet og legge vår nåværende situasjon bak oss.
For å promotere initiativene sine,
sa Broulaye, Afaq, Panmela og Mara ja til å være med i videoen vår.
Det var en stor utfordring å filme videoen.
Vi håpet å samle hundrevis av mennesker i Brasil, Frankrike, USA og Mali.
Vi måtte skape en bevegelse.
Vi snakker mye om lederskap og hvordan man skaper en bevegelse.
En leder må ha mot til å skille seg ut og bli latterliggjort.
Men det han gjør, er lett å følge. Første følger har en viktig rolle.
Han viser andre hvordan man følger etter. Nå kommer to til, og straks tre til.
Nå har vi fart. Dette er vippepunktet. Nå har vi en bevegelse.
I løpet av det neste minuttet kommer de som vil følge mengden,
for med tiden blir de latterliggjort for ikke å bli med.
Sånn skaper man en bevegelse.
I favelaen der vi skulle filme videoen, var det svært spent.
En skuddveksling hadde funnet sted mellom rivaliserende gjenger og politi.
Folk holdt seg inne.
Disse dødsfallene gjør beboerne bekymret.
Beboere vil ikke involveres,
særlig fordi noen av de som døde, var uskyldige.
Tror du folk vil komme ut når det er så spent?
Jeg kan ikke love deg det, men vi skal gjøre vårt beste.
Med Panmela som bringer kunsten sin og den militante feminismen hit,
er det bevegelse som gir glede til samfunnet.
Folk kan gå fritt ut
og fortsette å leve slik vi vil at de skal leve,
med frihet og fred til å bevege seg rundt. Begivenheten gir dem denne muligheten.
Det blir flott.
Heldigvis kunne vi regne med hjelp fra organisasjoner
for å få så mange deltakere som mulig.
Hallo.
Jeg oppfordrer alle til å bli med,
å støtte oss, hjelpe oss,
og gjøre dette til et fantastisk arrangement.
Vi trenger deres støtte, bare litt hjelp.
Kom igjen, det er tid for "Solidarité"-videoen!
Hva skjer, Bahiana?
Kom igjen... La oss gjøre dette.
Hallo, Bahiana. La oss reise oss!
Kom igjen, folkens! Dere blir filmet av Globo!
Vi filmer en musikkvideo!
Den handler om solidaritet
mellom albinoer og ikke-albinoer i Mali, Afrika og hele verden.
Solidaritet!
I Paris, mens vi forberedte oss på å filme,
rapporterte nyhetene om rasisme mot asiater.
Det kinesiske samfunnet i Aubervilliers samlet seg i dag
for å minnes Zhang Chaolin, en 49 år gammel skredder
som ble angrepet og drept på gata.
Han ble banket og ranet. Hans død skapte en solidaritetsbølge.
Bedriftseiere lider under stereotypier,
ansett for å være rike personer som går rundt med kontanter på seg.
Fordommer lever, og det gjør anti-asiatisk rasisme også.
Det er en lang vei å gå, en lang kamp.
Tiden var knapp.
Men vi ville ringe Tamara for å diskutere prosjektet vårt.
ÉN DAG TIL OPPTAK
Ideen er enkel.
Vi står ved samfunnslederne. Tamara og Ajian.
Spiller litt musikk. Det handler om å feire dem,
danse, ha det gøy og trekke folk inn.
-Ok? -Takk for at dere kom
og for at dere støtter saken til det kinesiske samfunnet i Frankrike.
Vi er ofre for rasisme. Ajians far ble drept i Aubervilliers.
Takk for solidariteten. Vi trenger dere.
Vi filmer nå.
Vær så god!
Jeg vil se alle smile.
Alle smiler, og hendene i lufta.
Hei! Alle sammen.
Kom hit, folkens, kom igjen, gå.
Gå, gå, gå.
Mer bevegelse... Dinei, kom framover, litt til, dans.
Panmela, beveg deg mer, slipp deg løs, dans med lyden!
Dere der oppe, kom igjen!
Solidaritet!
Du er min venn
Malis sjel
For deg, min venn
Malis sjel
Du er min venn
Malis sjel
Dobbel illusjon Jeg føler dyp forvirring
Bli med på tur i nasjonen Følg intuisjonen min
Stopp og gå rundt Se skjønnheten som fins
Stopp og gå rundt Stopp og se deg rundt
Hodet mitt er i skyene
Hjertet mitt følger rytmen
Stopp og syng litt mer For å føle litt kjærlighet
Stopp og syng for mer Stopp og elsk litt mer
Sjelen min er i Mali
Vi synger
Vi danser
Vi beveger oss
Vi snakker
Malis sjel
VI ER ETT
Solidaritet
Hva kjemper de for?
Hva i helvete kjemper de for?
-Hallo? -Fofo?
-Hei! -Hvordan går det?
Bra.
Jeg har tenkt på filmingen, det var så gøy.
Så familien din videoen?
Ja. Og jeg klarer ikke å slutte å synge sangen.
Fofo, jeg ringer fordi jeg har en idé.
Etter filmingen ville teamet og jeg finne en måte å hjelpe deg på.
Her i Frankrike er det en frivillig organisasjon som vil møte deg.
For å finne en måte å hjelpe deg og de andre i videoen
med organisasjonene deres.
Kunne du komme i løpet av de nærmeste dagene?
Jøss! Skal jeg til Paris? Gi meg en time.
Hvordan går det?
Velkommen.
Så kult. Hvordan går det? Bra? Takk.
-Er det første gang? -Jo.
-Han sier det er kaldt. -Å, ja?
"Om min kjærlighet fornærmer deg, elsk deg selv.
Om min kjærlighet fornærmer deg, er jeg ikke lei for det.
Og hvis min kjærlighet fornærmer deg, dør den ikke."
-Det er alt. -Kult.
Flott.
Jeg kan også slamme.
"Jeg svever som en sommerfugl,
stikker som en bie."
Nei, jeg tuller.
Ord gir... en åpning mot verden.
Hun behersker denne kunsten til fulle.
En ærbødig kunstform.
Og boka di? Han fortalte oss om den.
Den handler om historien min. Tittelen er Antatt skyldig.
Jeg ble fengslet i 29 måneder før en rettssak som varte i to uker.
De ba om 15 år.
Og jeg ble frikjent.
På alle punkter.
-Hva er tittelen på boka? -Antatt skyldig.
Den handler om antakelser, å dømme etter utseendet,
hva vi representerer, framfor fakta.
Asiater også.
Folk tror at vi alle er rike, at vi har kontanter på oss.
-Det er ikke sant. -Selvsagt.
Fordommer dreper. De ødelegger liv.
Nettopp.
Ikke bare i Frankrike og USA,
men fengselssystemet er veldig korrupt og rammer fargede i uforholdsmessig grad.
Dette har jeg merket meg.
Og det finnes ingen bevis på at de begår mer kriminalitet.
Selvsagt.
Underveis fikk jeg hjelp av Ashoka,
en internasjonal organisasjon som hjelper sosiale entreprenører.
De støttet nettverket mitt.
Jeg visste at aktivister kunne tjene på å møte dem også.
Ashoka er en internasjonal organisasjon, det første nettverket av endringsskapere
som prøver å støtte eller utvikle det sosiale innovasjonsøkosystemet
for å løse samfunnets store utfordringer.
Vi bringer finansiering til sosiale entreprenører,
gir dem ekspertise, kobler dem med mentorer,
knytter sosiale entreprenører sammen.
Det er vanskelig å betale ut av våre egne lommer.
Vi trenger støtte når det gjelder strukturer, logistikk,
finansiering og strategi.
Vi trenger støtte for å få solkrem og briller.
Den ideelle organisasjonen vår ble dannet for åtte år siden.
Ja.
Men vi har ikke fått mye støtte. Vi håper tiden er kommet.
Vi har ikke plass til å vokse med prosjektet,
for vi har ikke plass til materialene våre,
vi har ikke plass til å sette folk i arbeid,
og derfor må vi begynne med byggingen.
Slik kan vi få en andre og tredje etasje i huset vårt.
Jeg vil at folk skal forstå at du kan være kinesisk og fransk.
Det er vanskelig å forstå loven hvis du ikke snakker fransk.
Det er vanskelig å gå til politiet.
Vi har ikke verktøyene.
Jeg vil gjerne fortsette med å endre tankesett,
endre roten til rasisme, roten til intoleranse.
Jeg vil gjerne bli en bedre aktivist
ved å kunne lære fra andre
som har holdt på med det jeg prøver å gjøre lenger enn meg.
Vi har tusenvis av måter å gjøre det på,
og du vil måtte velge.
Kanskje det å snakke med andre som har tatt dette valget
kan hjelpe deg å finne ut hvordan du vil gjøre det.
Takk.
Ha det.
Hallo?
-Hvordan går det med dere? -Bra.
-Og du? -Bra.
-Kom du vel fram? -Ja.
Når du snakker med dem, ikke glem å spørre om solkrem.
Jeg fortalte dem om solkremen og om å kjøpe en maskin for å produsere den.
-Bra. Og de andre? -De har det bra.
De er fine folk.
Det er spesielt en, en sudanesisk kvinne.
Bra for deg.
Hadde vi tilbrakt mer tid sammen, hadde jeg giftet meg med henne.
Å, herre!
Jobber eller flørter du?
Begge deler! Jeg vil gjerne finne en kone også.
Og hvite jenter?
De har ikke tid. De er fine, men alltid travle.
Det er sant.
De drar tidlig på jobb. Ingen tid til sladder.
De står opp før muezzinen,
og i kulda også.
Aminata, vi snakkes snart.
Jeg forteller deg mer neste gang.
Det er bra for deg!
-Det er sunt. -Velbekomme.
Tamara, hva tok du med deg fra innspillingsdagen?
Med teamet?
Det første opptaket ble filmet i det kinesiske nabolaget.
Jeg ble imponert over statistene, de ekte hovedpersonene.
De danset og spredte glede.
Vi var tusen personer.
Fantastisk.
Jeg liker ikke å danse, men jeg bare måtte.
Og atmosfæren varmer en opp.
Dette samholdet, så å si, oppstår fra solidaritet.
Ordet "solidaritet" er overbevisende. Det er vårt formål.
Det jeg husker fra innspillingsdagen,
er at jeg var veldig anspent, og så slappet jeg av.
Jeg danset mye med folk.
Å bryte den barrieren var vanskelig for meg.
Videoen handler om solidaritet.
Folk sympatiserte med oss,
og her måtte vi over koloniseringsbarrieren.
Det er mange barrierer overfor europeere og amerikanere
som tvinger kulturen sin på oss. Så å ha en utenforstående...
...som sa: "Gjør det her, gå og film der..."
"Faen ta deg, din kødd, du tror du er sjef."
Det er det vi tenker om koloniseringsproblemene.
Det at de kom og deltok, betyr mye.
Hvite folk blander seg vanligvis ikke sånn med oss.
Er du med i videoen?
Ikke med dem. Jeg var i Brasil.
Nei, ikke i Brasil.
Kom igjen.
Du var i Sarcelles.
-På tronen sin. -Akkurat.
Jeg får et bilde av kjeltringer... Jeg bare sier det!
Jeg ville unngått deg på gata.
Men du har et stort hjerte.
Solidaritet!
Dere må stole på meg. Bare følg meg og stol på oss.
-Skal vi ut? -Vi skal ut.
Trenger vi jakkene våre?
Passene våre også?
Greg Zlap!
Ibrahim Maalouf!
Vi har en overraskelse til dere.
-Dere så videoen til "Solidarité"? -Ja!
Vi inviterte aktivister, ekstraordinære folk.
Vi fikk dem hit til Paris.
De vet ikke at de skal opp på scenen. Det er en overraskelse.
Dere må synge "Solidarité".
Lavt til å begynne med. Først trenger vi absolutt stillhet.
Solidaritet
Alle sammen!
Sammen!
For kjærligheten!
Takk, Bercy!
Takk!
Nå for tiden føles det som om verden kollapser.
Hvor er vi på vei hen?
Det er slutten på en æra.
Vi står overfor et tomt lerret.
Over hele verden
tar bevegelser til orde for en ny måte å forbruke på,
å snakke sammen på,
dele,
beskytte planeten.
Dette ønsket om forandring bærer håp og solidaritet.
Det kan også føre til hat og vold.
Truslene som henger over oss
motiverte Panmela, Afaq, Broulaye og Tamara til å handle.
Å anerkjenne vår felles menneskelighet og skjebne
er en betingelse for å overleve.
Det er vår tids store utfordring.
Denne opplevelsen lærte meg at hver gjerning og hvert ord teller.
At solidariteten kan spre seg, at den er mektig og viktig.
For at denne verden skal reise seg, gjenstår det et spørsmål.
Nå som vi har blitt bevisste, er vi klare til å handle?
G7-TOPPMØTE OM UTDANNING
Hei, Fofo!
-Hyggelig å se deg igjen. -Godt å se deg.
Fem hundre millioner kvinner er analfabeter.
Det er dobbelt så mange som menn.
Seks hundre og tjue millioner flere barn å utdanne verden over før 2030,
inkludert 450 millioner i Afrika.
Jeg var 11 da jeg begynte å snakke om hvorfor jenter burde gå på skolen.
Taliban kom inn i Swat Valley.
De røvet folket vårt for fred og forbød utdannelse for jenter.
Jeg var 17 år da jeg vant Nobels fredspris.
Jeg ba jenter fra flere land om å bli med meg til Oslo.
Jenter som, som meg og millioner andre, ble nektet retten til utdanning.
Jeg håper dere blir med og gjør deres del og investerer i jenters utdanning.
Takk for at dere lyttet. Merci, takk.
En poet og en fotograf…
Hvem hadde trodd at dette eventyret ville lede meg hit?
Hun bor og underviser i Philadelphia…
Utrolig.
-Ta godt imot Afaq Mahmoud. -Det er meg.
For noen uker siden
ble søskenbarnet mitt drept.
Da jeg var yngre,
ble jeg nesten drept også.
Jeg så landsbyen min forvandle seg til et mareritt
jeg ikke kunne våkne av.
Jeg har sett lik bli kastet ut i elven…
...fordi vi våget å be om frihet til å lære,
fordi vi fortsatt ber om det.
Når vi snakker om tilgang til utdanning,
må vi også snakke om sikkerhet.
Jeg tenker på alle de briljante jentene uten tilgang til utdanning,
og alt det gode de kunne ha gjort.
Å forandre verden betyr å beskytte sårbare mennesker.
Å beskytte verdens mest sårbare mennesker
betyr å investere i å utdanne jenter.
Det betyr at skolen bør være det stedet der du kan fokusere på utdannelse
uten å frykte for livet ditt.
Det betyr at når straffen for å ville ha et godt liv
er å miste det i en elv,
kan ikke ingen gode mennesker være tause.
Takk.
De opprinnelige utøverne av "Solidarité" ga opphavsretten sin til Unicef
og til Mara, Panmela, Afaq, Broulaye, Tamara.
Afaq tar fortsatt bilder og skriver poesi. Hun vil organisere en utstilling
om flyktninger.
Mara og "Den store utfordringen" er fortsatt i en vanskelig situasjon.
De jobber med å finne alternativ finansiering
for å fortsette arbeidet
med de hundrevis av migranter i gatene i Paris.
Ashoka hjalp Panmela og hennes forening "Rede Nami"
med å finne midler til å utvide graffitiskolen.
Organisasjonen tar imot hundre kvinner hvert år,
alle fra de fattige nabolagene i Rio de Janeiro.
Broulaye og medlemmene av "AMPA" fikk brillene de trengte,
og vet nå hvordan de skal produsere solkrem.
Foreningen vil kjøpe symaskiner
for å gi albinoer et virke og et middel til å tjene penger.
Tamara og foreningen "Chinois de France - Français de Chine"
vier seg til juridisk hjelp. De hjalp Sonjian.
Rettssaken mot drapet på faren hans skapte historie: Det var første gang
en jury anerkjente rasisme som skjerpende omstendighet
i en forbrytelse mot et medlem av det asiatiske samfunnet.
Gruppen bak appen Indigo
deltok i filmingen av videoen til "Solidarité".
Hver dag bruker tusenvis av mennesker appen
til å donere ting og hjelpe hverandre.
Til alle foreninger, aktivister og borgere som jobber for allmennheten.
Og til alle dere som blir med i morgen.
Livene våre er sammenflettet.
Moderne samfunn vil være forenet, ellers vil de ikke det.
Mer enn noen gang...
Tekst: Sissel Drag