Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
NETFLIX UVÁDÍ
- Máš pravdu. Promiň. - Jo, já vím.
- Promiň. - Vím, že mám pravdu.
- Můžeš, prosím, přidat? - Můžeš mi to, prosím, říct?
- Zlato, už jsem ti to řekl. - Ne, řekl jsi mi úplný hovno.
A co jsi říkal, byla kravina.
Promiňte, můžete, do prdele, všímat svého?
Zlato…
Mohl jsi mi aspoň zavolat. Třeba: „Zlato, budu mít zpoždění.“ Ne?
No, pozdě, přišels, když jsem byla na odchodu, tak…
Byl tam novej dodavatel a chtěl, abychom ochutnali argentinský krevety.
- V Argentině krevety nemají. - Ale samozřejmě, že jo.
A chtěl, abychom ochutnali pangasia z Vietnamu a tuňáka z Pacifiku.
Nemohls ho odpálkovat, ale zavolat jo.
Fajn. Fajn.
- Mohl jsem to říct, ale neřekl. - Proč?
Udělal jsem chybu. Mrzí mě to. Můžeš to zaplatit?
- Dělá to 40 eur. - Ano.
- Tak proč sis vypnul telefon? - Zase jsem si ho zapnul, ne?
Ne, počkej… Tak proč sis ho zase vypnul?
Zlato, mobilní telefony mají tlačítko, kterým je vypneš a zapneš.
Proto tam je. Tak je vypneš a zase zapneš.
Jo tak! Takže ses v té chvíli rozhodl ho vypnout.
Zlato, byl jsem na nudný schůzce s dodavateli.
Doufám, žes aspoň ošukal nějakou zdravou. Děkuji.
No tak, zlato, jestli začínáme takhle…
radši bych na ty Maledivy nejezdil. Ani nenastoupím.
- Víš, měřila jsem to. - Od doby, cos ho vypnul až do oznámení,
že sis ho znovu zapnul, uběhlo 33 minut.
Třicet tři minut před tou slavnou večeří.
- Prosím tě, zlato… - A pak dvě hodiny nic.
- Kde byla, kurva, ta večeře. V bunkru? - Říkal jsem, u Maestralea.
- Fakt? Ukaž účtenku. - Jo.
Účtenku nemám. Víš, že ty večeře platí oni.
A volala jsem ti. Dvakrát to zazvonilo a típnuls to.
- Ne. - A zase nic až do tří hodin.
Ne, netípnul jsem to.
Zapnul jsem ho, abych ti řekl, že budu mít zpoždění. Jak jsem ho zapnul,
objevilo se tvoje jméno, protože jsi, jako obvykle, volala nepřetržitě.
A jakmile se zapnul, vybila se baterie, takže jsem nemohl volat.
- Zaprvé ti nevolám nepřetržitě. - Ne?
Ne. Možná jsem se bála a něco jsem potřebovala.
A zadruhé, odkdy prodáváme ryby do Vietnamu?
To máš pravdu. Neprodáváme. Kupujeme je. Všichni pangasiové pocházejí z Vietnamu.
Když říkají okoun, je to pangasius. Všichni to ví.
- Já ne. - Fajn.
Tak co jsi, do prdele, dělal až do tří do rána?
Už jsem to říkal.
- Všichni jsme si dali pár drinků. - Kde?
V jednom pajzlu. Nevzpomínám si na jméno.
Nemůžeš si vzpomenout na jméno? No jistě!
No, v tý tvojí pohádce je jen mezera tří hodin.
- Lásko. - Jo, lásko…
Lásko!
No tak, zlato! Nemůžeme cestovat takhle.
No tak. Prosím tě. Podvedl bych tě těsně před cestou na Maledivy?
Podívej se na mě.
Jdeme.
- Řada pět. - Díky.
Promiňte? Nejde to zavřít.
- Co je? - Nemůžu to vytáhnout. Promiňte?
- Ano? - Nemohu…
- Trochu se to tam zaseklo… - Díky.
Už jdeš spát?
Víš, že se bojím létat. Je lepší, když to nevidím.
IDENTIFIKACE DOTYKEM NEBO KÓD
Takže se najednou odmlčela.
Už mi nezavolala, prostě zmizela. Prostě jsem se cítil hrozně.
Nebudete tomu věřit, cítil jsem se hrozně. Byl jsem skleslej. To je pravda.
A je jedno, jestli jsi ženatej se závazky, nebo ne…
Víš, je to… Giulio, zlato?
- Dá si někdo zmrzku? - Ano.
- Dám si, díky.
Pravda je, že v určitým bodě cítíš, že už jsi vyrovnanej.
Povíš si: „Fajn, cítím se vyrovnaně. Jsem v cajku. Mám svůj normální život.“
A pak máš najednou ten…
já nevím, ten pocit…
Podivnou potřebu, pocit… Nevím, jak to mám vysvětlit.
Myslím, že cítíš…
Cítíš to.
- Cítíš co? - Cítíš to.
Máš na mysli… že kdyby zůstala…
opustil bys Giulii?
Jasně, že ne. Jak tě to vůbec může napadnout? Ani náhodou…
Děláš si srandu? Opustit Giulii? Nikdy! Ne. Giulii miluju.
- Giulio, lásko, jdeš? - Jo, už jdu.
Miluju ji, jako Virginu. Pamatujete? Problém je, že dlouho nevydrží.
Ale i naštěstí. Jinak by se hromadily. Jedna na druhý…
- Ozval se Marcello? - Kdo?
- Carlův bratranec. - Nech ho mluvit.
- Jo. - Ať domluví.
Pravda je…
„Pokud někdy muž zradil tu, kterou miloval…
- zradil ji na pět minut, víc ne.“ - Píseň!
Cituje Julia Iglesiase…
Jak to děláš? Jak to můžeš… dělat tak přirozeně?
- Co máš na mysli? - Ženu máš tamhle a říkáš to bezstarostně…
Liso, ty do mě rejpeš?
Znám tě 15 let. Otevírám se ti.
Sklapni.
Jsi ženatý se závazky. Nemůžeš být věrný jako všichni ostatní?
Koukni na něj.
Co je tu k smíchu? Proč se směješ?
Rozesmívá mě, jaký dělá ksichty.
Znáš páry, co si po deseti letech manželství někde nezablbli?
Jo, jistě. Například nás.
No, jo, jasně. Rozhodně. Promiň, chtěl jsem říct někoho jinýho než vás.
- No vidíš. - Kromě vás. Jasně.
Tady máš!
- Přišla jsem o něco? - Ne, lásko. Nepřišla.
Vůbec ne. Jen jsem mluvil o minulosti.
- Dobrá. - O jejím ex…
Hele, Nicola má pravdu, možná neexistuje pár, který by si byl deset let věrný.
- Ne. - Deset let?
- Deset let je hodně dlouhá doba. - No, jo.
Hele, pokud se něco stalo, nenaštvala bych se.
Nenaštvala kvůli čemu? Co?
Kdybys mi řekl, žes mi zahnul, nezlobila bych se.
- O čem to mluvíš? - Podívej se na mě, Mauro.
- Ne, Liso, neříkej mi jménem. - Koukni na mě.
- Vypadám tak já? - Cože?
- Připadám ti naštvaná? - Ne.
Ale požádám tě o jednu věc.
Slib mi… že o mě nikdy nebudeš s kámošema mluvit jako Nicola.
Co to říkáš? No tak. Klíče. Jedeme.
- Co jsi udělal, je v pořádku. - Co jako? Blázníš?
- To mi řekni ty! - Já nic!
- Podívej se na sebe. - Proč?
Vypadáš líp než před deseti lety. Všechny kamarádky si myslí, že jsi hezkej.
Fakt je mi jedno,
jestli jsi občas smočil brko někde jinde.
Brko?
- Co to říkáš? Klíče, hned. - Jen to chci vědět.
Proč nedáš pokoj?
- Dej mi ty klíče. - Jedeme domů?
Dobře, jedeme domů a všechno ti řeknu. Pojď.
Ale řekneš mi pravdu.
-Ahoj! Čau… -Ahoj.
- V pořádku? Nezlobil? - Jo, už spí.
- Fajn, dík. Můžeš jí zaplatit, zlato? - Jasně.
- Díky, Alice. - Děkuju.
- Ahoj. Dobrou. - Ahoj. Dobrou.
- Co to je? - Chceš drink?
- Jdeme spát. Pojď, už je pozdě. - No tak.
- Proboha! - Poslouchám.
Asi není dobrý nápad o tom teď mluvit. Pojď si lehnout.
Zítra si vezmu půl den. Ráno budu pracovat a odpoledne volno.
- Přijdu a promluvíme si. - Ne.
Bože!
Dobrá. Ten víkend, co jsi byla v Tarquinii,
protože měl Vittorio spalničky.
Nebyly to spalničky. Byly to příušnice.
- Byly to příušnice? - Jo. A?
Dobře. Teď to víš.
Co jako vím, promiň?
- Všechno. - Co všechno?
- Děláš si legraci? - Proč?
Protože chci vědět víc, chci znát detaily.
Chci vědět, kde se to stalo. S kým?
Tak?
Kde jsi ji poznal?
Nevím, v baru. Byl jsem taky opilej…
Všichni jsme se vrátili domů, na rundu před spaním.
A ona byla prostě v domě. Možná se vplížila do auta.
Chci říct, že jsem to nevyhledával.
- Byla tady. - Hezká?
- Co? - Hezká?
Nevím, protože si…
- na ní moc nevzpomínám. - Chtěla bych jméno.
Neznám její jméno. No, to bych si nepamatoval.
- Řekni mi jméno. - Co…
Roberta, myslím. Asi Roberta.
Roberta jak?
- Roberta Fabbriová. Fabbriová Roberta. - Roberta Fabbrisová.
- Viděl jsi ji znovu? - Ne. Ne.
Ozývá se ti?
Proč ne, když je přitažlivá?
Tak jo. Ano, Liso, viděli jsme se.
- Sešli jsme se. - Kolikrát?
Jednou? Čtyřikrát?
Šestnáctkrát? Půl roku? Rok?
- Dostkrát. - Dostkrát… Kolikrát?
- Dostkrát na to, aby to byl poměr. - Takže se z toho stal poměr?
Vážně?
Ukončil jsi to ty?
A řekl: „Ukončeme to. Je konec.“
Byl jsi ten, kdo toho měl dost? Necítila se špatně?
Co to s tím má společnýho? Proč tě to zajímá?
Myslím, že taková holka…
- Jaká taková? - Víš, jak to myslím. Roberta Fabbrisová.
- Jen Fabbriová, žádný S tam není. - Bar, vidím jak se směje a tančí.
Ne.
Líbí se mi. Kdo vás seznámil?
- Nikdo. - Tak teď nikdo.
To neznamená nic.
- Znamená to nikdo. - Co dělala, chodila v noci venku
- a zaklepala na dveře, byla zima? - Nevím, musela z baru sledovat smečku,
jako zvířata… Snad něco živočišnýho. Po pachu?
- Co já vím, kurva? - Kdo v té smečce byl?
Byli tam někteří tví přátelé? A moji?
Byl jsem dost diskrétní, dobře? Nikdo nás neviděl, dobře?
- Jak diskrétní? Pověz. Pojď sem. - Kam jdeš?
Pojď.
Tím diskrétní myslíš… že naši přátelé byli tady na gauči?
A ty jsi tu před nimi seděl?
Šukal jí před nima?
Kdo tam byl?
- Povídej! - Proč? Vrať mi ten telefon. Vrať…
Když to neřekneš, zavolám jim všem.
A pak co? Naštveš se na ně kvůli šuku? Vrať ten telefon.
Vrať ten telefon. Začínáš vyšilovat, Liso. Co to děláš?
- Co děláš? Co to vyhazuješ? - Uklízím.
Ne!
Tady jsi ji šukal, že jo? Šukal jsi ji tady na gauči, že?
Ojel jsi ji tady? Řekni mi to.
- Můžeš být tiše? Kluk spí. - Řekni mi to.
A co máš za problém, že jsem ji šukal tady přede všema?
Kdyby v hotelu, nebo autě se zakrytými okny, bylo by to dobrý?
- Jo, v tom je rozdíl. - Fakt?
Byl jsem s ženou, která mě uspokojila, protože jsme se milovali jednou za měsíc.
- Kéž by jednou měsíčně. - Takže to byla moje vina?
Říkáš, že to je moje vina? Říkáš mi, že je to moje vina?
Vážně si myslíš, že mi šlo jen o šukání?
Nebo jsme od doby, co se narodil Vittorio, nebyli pár?
Už jsme od tý doby nebyli pár. Chceš pravdu, Liso? Chceš?
Chceš vědět, proč jsem to udělal? Dva důvody. Chceš znát oba?
Zaprvé.
Mám rád frndy.
Co můžu dělat?
Jsem chlap. Je to genetický.
Jak se říká: „Muži jsou lovci, ženy sběrači.“
Muži loví a nosí jídlo. Ženy sbírají a vaří.
Chlapi takoví jsou. Potřebujou rozsévat sémě.
- Jsme potrava pro šípy. Tak to je. - Ty jsi leda hovno, Mauro.
To je druhej důvod.
Jsem hajzl.
A ty sis to nikdy neuvědomila. Nikdy.
A co na ní bylo tak výjimečnýho?
Nic. Nic. Prostě jsi to nebyla ty.
To je všechno.
- Odcházím. - Kam?
- Beru ho s sebou. - Cože?
Bože můj, Liso… necítím se dobře.
A je to tu.
Je to, jako bych tu měl závaží.
Proboha…
- Bože můj… - Ne.
Já jsem ta, komu je zle.
Už je mi líp, ale bylo to hrozný. Podívej.
- Pusť mi tu ruku, prosím. - Můžeme si na dvě minuty promluvit?
Nemůžeme zahodit deset let manželství. Můžeme tomu dát dvě minuty
- Jen dvě minuty. - Pospěš si.
Dáme si na uklidnění bylinkovej čaj?
Jdi do prdele.
Já nevím, Liso. Nevím…
Připadal jsem si chytře. Chtěl jsem se ukázat…
Co?
Před kým jsem se chtěl ukázat? A čím?
Protože tak se cítím. Jako plešatej chlápek s pupkem.
Cítím se plný starostí, Liso.
- Starosti máme všichni. - Ale já mám skutečný problémy.
Každej den se táhnu do práce.
Nechtěl jsem tě do toho tahat, abys byla šťastná.
Ale jak vidíš, stejně to vyplave.
A pak ten New York, to mě dostalo.
Nebýt schopný tě vzít do New Yorku, to byla poslední kapka.
- Jak to s tím, sakra, souvisí? - Jak to myslíš?
Byl to tvůj největší sen. Zařídili jsme to, naplánovali a já nemohl.
Cítil jsem se na nic, úplně…
I s Vittoriem jsem měl strach. Říkal jsem si:
„Co jsem to za otce?“ Zpochybňoval jsem i svý rodičovský schopnosti.
Je to hrůza, Liso.
A proto… ses rozhodl ošukat tu malou děvku.
Není to o tom, že jsem ošukal děvku.
Jde o to, že mi ta pozornost lichotila.
Víš, díky těm třem zprávám denně jsem se cítil dobře.
Liso, musím ti říct něco hroznýho.
- Ještě? - Vážně se mi líbilo se líbit.
Myslím, že to pro nás bylo dobrý.
Miluju tě, Liso. Vážně. Opravdu.
Nemyslíš, že to, co se nám děje, můžeme změnit?
A že jsme dost silní, abychom rozmotali…
ten narcistickej nepořádek?
Nemám právo se na tebe zlobit.
Nemůžu tě soudit.
- Víš proč? - Ne. Proč?
Protože jsem udělala to samý.
Protože si myslíš to samý?
Ne. Udělala jsem to samý.
Udělala jsi to samý.
Co myslíš tím, že jsi udělala to samý?
Jdeme, zlato.
Co myslíš tím: „Udělala jsem to samý?“ Ale, Liso…
Liso!
Ale s kým?
Nech to být, prosím. Není to dobrý nápad.
- Byl to tvůj nápad, nebo ne? - Jen jsem ti to potřebovala říct.
Bylo to špatný, ale jsme si kvit.
- Hovno jsme si. Kvit? To je jiný! No tak. - Cože?
- Jsem tu, poslouchám. - Už jsi to všechno řekl.
Udělala jsem hloupost? Jo. Ze stejných důvodů jako ty.
- Pojďme si lehnout. - Nemůže to být ze stejných důvodů.
Nemůže? Proč ne?
Je to jiný, já jsem muž a ty žena. Já lovím a ty…
- Jak to bylo? Ty sbíráš. - Vážně?
Já dávám a ty to bereš. Jo. Když vy, ženský, šukáte,
vždycky je v tom něco víc, jste romantický. Vy…
Vy berete. My dáváme… I ta činnost je jiná!
To si myslíš? Ještě nějaký stereotypy?
To nejsou stereotypy! To je zákon! Tak to prostě je!
- Ale jdi do hajzlu! - Jdi do prdele!
Ale jdi do prdele… znám tě. Zamilovala ses. Koukni na mě.
Nejsi ten typ, co si jen tak vyšukává.
Ne. Ne. Jsi moc přemýšlivá. Jsi zamilovaná do kreténa.
Hele… já tomu nemůžu uvěřit.
Ty jsi to přiznala, že jo?
Ty jsi to přiznala. Tomu nevěřím. Uvědomuješ si, že před třema minutama
jsem brečel, skoro na kolenou. Chápeš to?
- A to jsi taky měl. - Jsi děvka, Liso.
Jsi zmetek, Mauro.
Omlouvám se, Liso.
Neměl jsem říkat, že jsi děvka. Promiň… Jsi skvělá žena.
- Pořád jsi tu? - Moc se omlouvám.
Kdo to byl?
- Na tom nezáleží… - Ale jo, záleží.
Řekni mi aspoň jedno, Liso. Prosím.
Řekni mi, že nebyl větší než já. Řekni.
Řekni, že je to se mnou lepší. Že vždycky bylo.
Prosím. Co?
Je to pro mě důležité. Životně.
Můžeš mi to, prosím, jemně říct? Možná za pomoci těch správných slov?
Co jsi prve říkal? Neříkals, ať na to vše zapomeneme?
Čí jsou to slova? Moje ne.
Můžeš odpovědět? Byl větší než já? Ano, nebo ne?
Je prostě… důležitý, abych to věděl
Proč neodpovídáš? Proto, že to tak je?
Mauro, přestaň s tím.
Taková tragédie!
Proč jsi mi to řekla?
- Mami. - Zlatíčko.
Vittorio, běž zpátky do postele. Mamka s tátou si povídají. Bež.
Jste pořád spolu?
- Ahoj, jedu. - Ahoj, zlato.
Ahoj, zlatíčko.
- Vrátíš se na oběd? - Ne. Uvidíme se večer.
- Nezapomeň vzít Vittoria k zubaři. - Jasně.
- Kde se to tu vzalo? - Jo, tohle…
Táta ji chtěl nechat zarámovat.
Je krásná.
Ahoj, zlatíčko.
Ahoj, tati.
Pij ten džus.
Skupina Rizoma…
plánuje pro první čtvrtletí nárůst o 9,4 milionu.
A to i díky našim prodejcům, jako je Favini.
Je to skutečně prodejní lídr...
jemuž byla udělena cena za produktivitu.
Najdete samozřejmě
konkrétní organická dusíkatá hnojiva,
ale jejich vysoká cena je dělá nepraktickými.
Toto je možné
díky skupině Rizoma, jíž děkuji za pozornost
během těchto dvou dnů.
A přeji vám produktivní a… plodný rok!
Promiňte. Nemáte cigaretu?
Omlouvám se, už mám jen čtyři.
- Dobré ráno. - Dobrý večer.
Ano. Pravda, dobrý večer. Je 19,00.
- Julia. - Julia.
Julia. Španělka?
- Baska. -- Aha, dobře.
A co děláte v Itálii?
Praxe, přes školu hotelového managementu.
- Báječně. Krásné, slavná země Baskicko. - Znáte ji?
Trošku.
Poslyšte, Julie…
Máte tu cigarety?
- Ne, je mi líto. Cigarety neprodáváme. - Aha, dobře.
Julie, jaké je být tak daleko od domova? Není to smutné? Nechybí vám vaši amigos?
- Nebo váš corazon? - Nemám přítele.
Aha, vy nemáte přítele? Dobře… Správně, carpe diem.
- Je dobré nabrat zkušenosti… jasně. - Moment. Green Park Hotel. Julia.
Vteřinku, podívám se.
Ahoj, jak se máte? Ahoj?
- Dobrý večer. - Dobrý…
Promiňte… ta dívka, co tu byla… předtím je pryč…
Pryč.
- Protože vaše směna je… - Mám noční směnu…
Takže ona…
Má denní směnu.
- Chápete? - Ano.
- Díky. To je moc milé. - Není zač.
Beru si to, protože nemám…
Buďme upřímní. Moc dobře to zásobený nemají, pokud jde o sexy holky, co?
To máš recht.
Každopádně, s tou recepční jsem zaskóroval.
Fakt?
Nechci být poslem špatných zpráv, ale řekl bych, že tě Favini předběhl.
- Kdo? - Favini, nejlepší prodejce roku.
- A taky vyhrál cenu za produktivitu. - No… víme, jak ji vyhrál.
Ne.
Vyhrál ji, protože je skvělej prodejce. Určitě lepší než ty.
Možná ještě lepší než já, i když je těžký to přiznat.
Cristino? Promiň.
Můžeš jen čtyři od každého. Píše se tu v menu.
Aha. Jo. No a?
Máš jich šest.
Dobrá… tady.
- Teď jsou čtyři. Spokojenej? - Fajn.
Vedení bude rádo.
Jsou ještě vzhůru?
NOČNÍ KLUB
Běžte spát. Je pozdě.
Jo, tatínek vás má taky rád.
CHYBA: NEPLATNÝ KÓD VLOŽTE KÓD
Jo, bylo to v pohodě, ale… jsem rád, že už jsem zpátky na pokoji, zlato.
Ne,ne. Píšu…
zprávu o letošní konferenci, jako obvykle.
Zlato, no tak, jdeme spát. Jsem vyčerpanej.
Ahoj, já taky.
Ano. Dobrý večer.
Snažím se dostat na extra obsah.
Aha… opravdu…
Mohu vám dát číslo platební karty
a zaplatit ten příplatek. Ne?
No, myslel jsem, že to jde. Ne?
Ano, rozumím.
To je v pořádku.
PAŘBA V POKOJI 319
Hej! Malá vodka.
Je tu.
Ona to bere taky…
Ne, sestro.
Co je tam napsáno?
Ten je starej. Znám ho. To je ten o jeptišce.
Ahoj. Máš v těle rytmus.
Takže ten chlap… co umře…
Má dobrou práci, fakt skvělou práci.
Neuvěřitelnou kariéru… a…
A bez příčiny umře a pak…
Umře a jde do nebe, jo?
Takže přijde do nebe a…
Nebe je takový, jak si ho představujeme, jo?
Je celý bílý, andělé s křídly…
Přijde do nebe a povídá… Bože! Jak to bylo?
No, jo! Jo!
Povídá: „Ne! Chci mluvit se svatým Petrem.
Chci vědět, proč jsem umřel.“
Svatý Petr přijde a povídá: „Dobrá, příteli, uklidni se.
Nemůžeš si přijít a dělat potíže.“
Tohle Petr povídá a říká: „Co to, kurva…“
Neříká: „Co to, kurva, je.“ Ale… Moment. Konec je fakt sranda. Věřte mi.
Povídá: „Hele, uklidni se!“
- On: „Proč jsem umřel?“ - Pardon.
Nechci vyhazovat, ale jsem utahaná.
Zrovna jsem vyprávěl… Dobrá.
Ahoj, díky.
- Už byl skoro konec. Je to vtipné. - Ahoj.
Ahoj… Čau.
- Spala jsi? Vzbudil jsem tě? - Ne.
- Kdo je to?
- Nikdo. To je jen Lorenzo. - Zeptej se, jestli nemá cígo. Čau, Lollo.
- Ahoj. - Nemáš cigaretu?
- Mám poslední tři. - To bude stačit.
Ahoj.
Ano, dobrý večer. Omlouvám se. Sháním číslo pokoje slečny Larussové, Cristiny.
Ano.
Ahoj, nevzbudil jsem tě?
- Zrovna jsem chtěla jít spát. - Co tvůj pekáč?
Chci říct pokoj. Jakej je? Máš hezkej výhled?
No, je proti parkovišti. Takže…
To je dobrý. Můžeš ohlídat auto.
Přijeli jsme autobusem. Byl jsi tam taky.
- Nemáš chuť se napít? - Ne, díky…
No tak. Chlazený prosecco přece neodmítneš.
Promiň mi to předtím, když jsme popíjeli. Byl jsem trochu znuděnej.
A teď se nudím ještě víc.
Ale no tak, dělal jsem si legraci! Pracuješ ve firmě už dlouho?
Nastoupila jsem v roce 1996, 23. října to bude 16 let.
- Je mi 52, takže… - Jako fakt?
Netipoval jsem 50. Chci říct, že na 50 nevypadáš.
- Máš na starost oblast Marche? - Ne, na celou ne.
mám pod palcem severní část, víceméně…
Promiň. Od Ascoli… Ne, promiň. Od Pesara po Anconu, protože…
S manželkou jsme spolu 14 let, takže…
Víš, po chvíli se věci změní. Nejsou, jaký bejvaly.
Měli jsme i nějaký těžký časy, ale… Můžu se na něco zeptat?
- Ano. - Můžu si tu dojít na záchod?
- Jo. - Děkuju.
Pravdou je, že po tolika letech, já nevím…
změnil jsem se. Ona se změnila. Jsme na sebe hodně zvyklí.
Už tam není žádná vášeň. Jiskra vyhasla. Pořád cítím potřebu…
jít… na…
rande.
Abych znova pocítil tu jiskru…
kterou cítíš s někým novým.
Ta jiskra, ta vášeň, kterou cizí člověk s sebou přináší.
Pravdou je, že má žena není moc…
Družná?
Přesně tak. Jo.
Družná, to je ono.
Máme 2 postele.
- Ne. To určitě ne. - Hele, budu tamhle sám.
- No tak! - Ne. Ani náhodou.
Takže jdeme do postele, protože je teď čas na spaní.
- Dobrá. Tak malou pusu. - Díky.
- Tak se rozloučíme. - Jo.
Ne! Ne!
No tak, přestaň… Ne!
- Ne, vážně, hele… - Promiň, uklouznul jsem.
- Nebylo to naschvál. - Poslyš.
Poslouchej.
- Podívej, nezkažme to všechno. - Ne. Nezkažme to.
Správně. To mám na mysli. Nezkažme… jsme v pohodě. Ne?
- Ne. - Ale no tak.
- Ne. - Ty kejcháš?
- Jsi vdaná? - Jo.
Osmnáctého prosince to bude 11 let.
Chci říct, že za 11 let se muselo někdy přihodit něco…
- jako aférka. - Ne, nikdy!
Už dost, prosím. Fakt musím jít spát, jsem unavená.
Cristino, carpe diem, kurva drát,
měli jsme prosecco. Jsme dobrý. Jsme v pohodě.
Máme se skvěle. To nejlepší teprve přijde.
Ne, už je čas jít do postele. To tě můžu ujistit.
Dobře. Ty budeš tam. A já spím tady.
Ne, ty mi nerozumíš. Budeme spát, to ano,
ale každý ve svém pokoji.
No tak.
- No tak. - No tak…
Prosím… cítím se osaměle.
Říkám, běž si lehnout a hezké sny. Dobře se vyspi a zítra si promluvíme v autobusu.
- No tak. - Vyspíš se se mnou?
Ale proč já?
No…
Co je to?
Promiň. Možná jsem to trochu přepískl.
Bylo jich dost?
Už jdu.
Julie!
Ahoj. Jak se máte? Dobře?
- Promiňte, jdu pozdě. - Dobře.
Dobře. Dobře. S dovolením. Promiňte.
Promiňte.
To je monstrum, co?
Dost trvá, než…
- Co trvá dlouho? - Skoro všichni na palubě.
Odkud jste?
- Moldávie. - Paráda.
- Znáte ji? - Ne.
- Když ne, tak nemluv. - Já jen tak.
No, nemluv.
Kolik koní?
NEMLUVTE NA ŘIDIČE
Dobrá. Dobrá.
Promiňte?
Promiňte. Potřebuji zažádat o změnu adresy.
Promiňte, šéfe.
Dobré ráno. Jak vám mohu pomoci?
- Potřebuji změnit adresu. - Ano.
- Tady. - Máte doklady?
- Ano. - Mohu je vidět?
Jak bylo v práci?
Dobře.
Nelíbí se ti to?
Co? Jo! Ne…
- Ty nejíš? - Už jsem jedla. Mám ještě nějakou práci.
Musím si pospíšit, nebo nestihnu zápas.
BASKETBALOVÉ VÝSLEDKY
Ahoj, zlato.
- Ahoj, lásko. - Jak je?
Ty ještě pracuješ?
- Jaký byl zápas? - Dobrý.
Vyhráli jsme.
Haló?
Jistěže je pozdě. Proč voláš v tuhle hodinu?
Ale říkala jsem ti, že pracuju.
Ano, příští týden.
To doufám. Dělám, co můžu.
Dobrá. Tak zatím.
- Jsi připravená? - Promiň, zlato, ale musím tohle dodělat.
Necháme to na jindy?
Ne, už jsi připravený. Klidně běž. Bez obav.
- Určitě? - Jo.
- Dobře. Ahoj. - Ahoj.
Určitě?
- V týhle pustině? - Jo, tady je to dobrý.
- Můžu tě vzít domů. - Dobrý. Neměj obavy.
- Kdo je to? - To je můj otec.
- Takže? - Svezl mě domů.
Panebože, nastydneš!
- Lásko? - Ano?
- Mám něco uvařit? - Ne, děkuju, zlato.
- Dám si po cestě sendvič. Jdu pozdě. - Tak proč nezůstaneš?
Říkal jsem, že je to důležitej zápas. Musím jít.
Neboj, přijedu tě vyzvednout.
Paolo, poslouchej…
- Kolik stojí jedna? - Stojí pět eur.
Kolik jich je? Pět…
- Je 20 v pohodě? - Ano, fajn. Dobré.
- Díky. - Mockrát děkuji.
BASKETBALOVÉ VÝSLEDKY
Ahoj, zlato. Jaký byl zápas?
Dobrej.
Vyhráli jsme.
Ve večerních hodinách vydal lídr opozice zamítnutí.
A na závěr sportovní zprávy. Dobrá zpráva pro fanoušky basketbalu.
Po noci strávené v nemocnici
byla u Dragomira vážná zranění vyloučena.
Po vážném zranění ztratil hráč během utkání vědomí,
takže musel rozhodčí utkání přerušit.
Datum dohrávky utkání bude teprve stanoven.
A nyní k fotbalu.
Po reprezentační přestávce se o víkendu opět rozehraje Serie A.
Být vámi bych se tam moc neopírala.
Nemáte představu, jaké nechutnosti tu vyvádějí.
Tak? Můžeš být zticha, prosím?
Klid.
Kdo vám volal? Je někdo v advokátní kanceláři?
Ano, je tu Dr. Gianiová. Už ji nevidím.
Kam jdeš?
Říkala jsem ti, že mám pracovní večeři.
- Ty jdeš na zápas, ne? - Jo.
Co zápas?
Dobrý.
Hráli jsme fakt dobře.
Byl to skvělej večer.
Ahoj. Mohu dostat klíč k manželovu pokoji?
Promiňte, ale máme magnetické karty.
- Tak dostanu kartu? - Číslo vašeho pokoje?
Nevím. Nevzpomínám si. Ztratila jsem se a on má mou kartu.
- Kdo? - Manžel, řekla jsem to.
Svou kartu nemáte?
- Ne, žádnou jsem nedostala. - Vždy dáváme dvě.
Říkám, že jsem žádnou nedostala.
Kolikrát vám to mám říkat? Brýle, kabelka, peněženka. Toť vše.
Podívejte…
můj manžel má vrozenou srdeční vadu.
Říkal, že tu bude za deset minut a není tu.
Telefon nezvedá.
Jestli se mu něco stane, tak si to vypijete.
- Můžete mi říct, kde je náš pokoj? - Nejsem oprávněn…
Vaše jméno? Chci manažera.
- Zavoláte vedoucího? - Vydržte, madam.
- Vyřešíme to, dobře? - To doufám.
Na jaké jméno je rezervace?
Za mým jménem za svobodna. To poslední.
Tady to je. Číslo je na kartě.
- Dík. Nashle. - Třetí patro.
- Nashle. - Hezký den.
Ano? Jak můžu pomoct?
Dobré ráno, Valerie. Krásná jako vždycky.
Je nahoře a balí si.
Řekla jsem jí, ať si tě nebere, ale neposlechla.
Silvie. Lásko?
Lásko?
- Odcházíš? - Jo. Jedu k mámě a beru si i psa.
A proč odcházíš?
- Kam jdeš? - Proč odcházím?
Nejsme to my, kdo odejde! To ty odejdeš z domu!
Máš na to týden… jeden!
Potom chci, abys byl i s věcma pryč! Je to jasné?
Jsi blázen?
Jsem blázen?
Já, že jsem blázen? Necháváš se při řízení pod volantem přeblafnout,
šukáš děvku v hotelovým pokoji a já jsem tady blázen?
- Nestydíš se? - O čem to mluvíš?
Co to povídáš?
Jaký přeblafnutí? Z kanclu jsem odešel před 5 minutami. Zeptej se.
Promluv si s mými právníky.
- Jdu. Venku na mě čeká máma. - Silvie.
Mám o tebe starost. Děsíš mě.
Jsi blázen. Jsi… vážně šílená.
Ty máš nervy tohle říct, ty sráči?
Viděla jsem tě na vlastní oči. A co uděláš?
Místo, abys šel za mnou a řekl:
„Zlato, není to tak, jak to vypadá. Můžu to vysvětlit,“ nic.
Děláš si, co se ti zachce.
Zničím tě, Carlo. Přísahám Bohu, že tě zničím. Úplně tě vyždímu.
Můj táta měl pravdu, když říkal: „Neber si toho zlatokopa.
- Až si tě vezme, budeš ho živit.“ - To jsem nebyl já.
Jsi blázen. Silvie, nejsi v pořádku.
Jsi parchant a špinavý lhář.
Jaký lhář? To jsem nebyl já!
- Viděla jsem tě v tom hotelu! - To není pravda! Muselo se ti to zdát!
Takže jestli je to tak, jak říkáš, pojďme se podívat do hotelu.
- Prověříme to. - Prověříme co? Co prověříme?
Měli by mít záznam.
Kdybych tam byl, bude tam někde záznam.
- Nemůžu uvěřit, že jsi tak hloupej. - Nejsem hloupej. Říkám ti pravdu.
Nech tu tašku. Jdeme na to. Jestli tě to přiměje věřit,
že ti nekecám. Pojďme tam. Jo?
Pojď. Vezmi mě do toho hotelu. Ukaž mi, kde je.
Zpomal.
Zpomal, zatáčka! Silvie, prosím.
- Já rozhodnu, kdy zpomalím. Dobře? - Chceš nás zabít? Co?
- Hele, tam jsi byl. Byls tam, ty zmetku. - Tudy nejezdím.
- Nemožné. - Musels být rozptýlený.
Musela tě rozptylovat navigace.
Protože teď jsou navigace, který nejen ukazujou cestu,
ale taky tě vykouří! A jaký to bylo? Bylo to dobrý?
Povídej. Jaký to bylo? Ta kuřba…
Pod volantem, jo…
Tak kde je ten záhadnej, neviditelnej hotel?
- Tudy, že? - Jak to mám vědět? Ani nevím, kde jsme.
Ty jsi ale zkurvysyn…
- Můžeš zpomalit? - Zase?
A jsme tady. Jsme na místě.
Pojď. Pojď.
Kam? Kam jdeme?
Nevzpomínáš si, žes tu byl? Musels tu parkovat. Nebo tady? Kde jsi parkoval?
Nechápeš to. Nikdy jsem tu nebyl. Tu garáž vidím poprvé.
Prej nikdy. Teď už si ji zapamatuješ. Pojď.
Můžeš na mě počkat, prosím? Co?
Omlouvám se. Potřebujeme ten výtah.
- V tomto patře je bohužel mimo provoz. - Ale… on tam před třemi hodinami byl.
Ne, to není možné. Pracujeme na tom tři dny.
- Mechanismus je zablokovaný. - Tady.
Schody jsou každopádně tamhle. Fungují vždy.
- Jdeme po schodech. - Silvie.
Silvie, tohle začíná bejt trapný!
Počkej, prosím!
Myslím, že jsi vyhrál ocenění pro parchanta roku.
Silvie, prosím, nedělejme tu scénu.
Dobrý večer. Pokoj pro dva?
Máte rezervaci? Mám volné apartmá junior…
Ne. Dobrý večer, musím mluvit s vaším kolegou.
- Promiňte, s kým? - S kolegou.
Ten Asiat, co je tu ráno.
Ne. Já jsem tu ráno. Má směna končí v 18,00.
Neviditelný kolega.
Poslyšte… mohl byste, prosím, zkontrolovat databázi,
zda tu byl za posledních 24 hodin pan Del Gallo? V tomto hotelu.
Je mi líto, ale to nemohu udělat kvůli zásadám na ochranu soukromí.
Soukromí koho? Vašeho? Nebo jeho? Nebo bychom měli mluvit o mém soukromí.
- Mé soukromí, ne? - Madam, prosím. Klid.
Žádnej zasranej klid. Zavolej manažera.
Podívejte, já jsem pan Del Gallo.
Carlo Del Gallo. Tady je můj průkaz. Mohl byste, prosím, té dámě pomoct?
- S dámou si polib. - Přesně tak.
- Opravdu… - Ptám se vás já,
takže žádné narušení soukromí.
- Madam, vážně… - Hledejte, prosím. Prokažte mi laskavost.
- Věřte mi. - Dělej!
Děkuji.
Váš manžel tu nikdy nebyl.
- Prosím? - Konečně!
- Promiňte, nepomohu… - Neomlouvejte se.
Píše se tam: „Nikdy jsem tu nebyl.“
Zkontrolovali jsme to a teď odcházíme-
- Půjdeme pryč… - Ještě to zkontrolujte.
Co ještě zkontrolovat? Bez obav.
- Už odcházíme. Díky. - Nesahej na mě! Jsi nechutnej!
- Jsi parchant! - Pane?
- Promiňte? - Nebojte. Je to v pořádku.
Kam jdeš? Silvie, počkej!
Tak? Jaký je to patro? Pátý? Čtvrtý?
- Třetí! - Třetí.
Tohle fakt dělat nemůžeme. Rozumíš?
- Byl to pokoj 326. - Nemůžu tomu uvěřit.
- Teď ti ukážu. - Silvie. Prosím, Silvie.
Už jsme tu napáchali dost problémů.
Co to děláš?
Ne, promiňte.
Promiňte, to je omyl.
- To byl ten pokoj. Zlato! - Omlouvám se.
- Ten pokoj je obsazený. Tohle je trapné. - Vypadá jako ona. Ty tam nejsi.
Jsou tam lidi.
Musíš mi to říct. Proč to neřekneš? Mluv!
- Je ti zle. Lásko… - Řekni!
Řekni mi to! Ty parchante! Řekni mi to!
Zlato… Co ti je? Uklidni se, prosím.
- Zlato, co se děje? - Madam?
- Silvie? - Madam?
- Co se děje? - Madam?
Zavolejte sanitku! Hned!
Buďte v klidu. Nehýbat.
- Tak, doktore? - Já nejsem doktor.
- A vy sem nesmíte. - Promiňte, ale… jak je na tom má žena?
Promluvte si s doktorem.
Ale něco mi řekněte. Nemůžete mi neříct nic.
- Můžete s ním mluvit hned. - O co jde?
Promiňte. Jen chci vědět, jak je mé ženě.
Sken neukazuje žádné anomálie.
- Naštěstí. - Možná prochází stresujícím obdobím?
- Ano. - Doporučuji vám stres nepodceňovat.
Je to skutečný problém.
Omlouvám se, doktore, ale… může to způsobit i… halucinace?
Nedá se to vyloučit. Jestli chcete mou radu,
řekl bych, že vaše žena potřebuje úplný odpočinek.
Dají se najít specializované kliniky.
Může si tam skutečně odpočinout a být pod lékařským dohledem.
- Vážně? - Ano.
Zlato, slyšela jsi, co říkal doktor?
Není to nic vážného. Není se čeho bát.
Musíš žít dál jako předtím.
Dvacet čtyři… Dáme 25.
- Tady. - Děkuju, zlato.
Romy!
Panebože, Romy!
- Dobré ráno. - Dobré.
- Vítejte. - Děkuji.
Vaše žena se tu jistě bude cítit dobře.
Klid, ticho a spánková terapie dělají zázraky.
Tím jsem si jistý. Souhlasíš, zlato? Ahoj.
- Ahoj. - Tudy.
- Na shledanou. - Na shledanou.
Ahoj… Zdravím.
Nashle.
- Tak? Jak vypadám? - Sbohem. Děkuji.
- Vypadáš skvěle. - Díky.
- Mám pro tebe malý překvapení. - Kde?
- Koukni. - Bože, ta je nádherná!
- Zlato, ona tě nezná. To nic. - Vypadá stejně.
Já vím, úplně jako Romy. Proto jsem ji koupil.
- Jak jí budeme říkat? - Nastassja. Jako Kinski.
- Nastassjo. - Nastassjo.
Dobrý večer, pane.
- Dobrý večer. - Milé překvapení.
- Vaše žena je zpět. - Dobrý večer.
- Pomohu vám? - Ne, díky.
Jsme zpátky.
Dobré ráno, pane Del Gallo, vaše prádlo. Rovnou do pokoje 326?
- Ano, jistě. - S potěšením, pane.
- Díky za ten výtah. - Děkuji, pane.
Děkuji.
Silvie?
Lásko?
Silvie?
Zlato. Zlato, můžu to vysvětlit. Věř mi. Není to tak, jak si myslíš.
On s tím nemá nic společného.
Nic pro mě neznamená.
Ale kdo on?
Dobře. Ten poslední platí.
- Dobře? - Ne, ale…
- Jdeme! - Neběhat.
To není fér!
- Máme rezervaci pro tři na jméno Zordini. - Proč to vždycky dáváš na moje jméno?
- Zordini, tři lidi. Ano? - Ano.
Bezva.
- Jdeme za vámi? - Dovedu vás.
Co mu řekl?
Nejez chleba. Zkazíš si chuť k jídlu. Počkej na jídlo.
Něco řeknu a pak to popřu. A už o tom nebudu mluvit.
- Ah. - Dobře.
- Dobrý večer, pánové. - Zdravím.
Mohu vám donést vodu? S bublinkami, nebo bez?
- Bez. - Perlivou.
- Vinný lístek, prosím. - Co jsi to říkal?
Šampaňské? Vedova, nebo Frate?
- Frate. Platíš. - Proč já?
- Protože jsi dorazil poslední. - No a? Co jsi to říkal?
Vojel bych je všechny, 90 % ženských v týhle restauraci.
- Všechny bych vojel. - Vážně?
- Vybráno? - Mám dotaz. Pro kolik je Plateau Royal?
- Pro čtyři. - Dáme si to ve třech.
- Pití? - Dom Perignon.
Skvělá volba.
Musím to dodat, aniž bych je viděl.
- Fakt? Aniž bys je viděl? - S páskou přes oči, jo.
- Já taky. - Cože?
Aniž bys je viděl. Bravo!
- Ale no tak. - Pane.
Perfektní. Ne, já to udělám, díky.
- Nechte to. - Prosím.
- Prosím vás. - Pane, nechte to, prosím.
Nechte to!
- Jde o princip. - O princip.
Věřte mi. Díky.
Děkujeme.
Vlastně 90% žen nejen v týhle restauraci,
- ale na světě. - Vážně?
A když říkáš 90 %, myslíš tím vážně 90 %?
- Co je na 90 % špatně? - Jenom to chci pochopit.
Pokud je to 90 %, pak jsou v tom totiž i naše ženy.
Jo, to je pravda, Lorenzo. Jasně.
- Dobře. Takže bys vojel moji ženu. - Jasně.
Chci říct, že bys vojel… Slyšels, co řekl?
- Co je na tom? - Že by mi vojel ženu.
- Tak se ho zeptej proč a otevři tohle. - Proč?
- Abych tě ochránil. - Ochránil mě před čím?
Hele… máš mě rád, ne?
- Jak to myslíš? - Jako člověka, jako osobu?
- Jo. Jinak bych nebyl tvůj kamarád. - Chceš, aby ji vojel cizinec, vetřelec,
někdo, koho neznáš a může bejt kretén?
- Jak to s tím souvisí? - Souvisí. Odpověz.
Takhle to nedává smysl.
- Dává to smysl. - Jak to myslíš?
Kdybych ti vojel ženu, byla by v bezpečí.
- V bezpečí? - Jo. A ty taky.
- Jo, pravda. S ním bys byl víc v bezpečí. - Nebuď pokrytec nebo sexista.
- „Pro muže ano, pro ženy ne.“ - .Stejný.
- Mají to stejně. - Stejně. Ale co mají ženy stejně?
-Ty procenta, je to prostá matematika. - Ne, není. To je statistika.
Dobrá. Pokud statistika, tak proč nemůžu bejt v těch 10 %?
- Čemu se, kurva, smějete? - Na to už je pozdě.
Ty něco víš?
- Ne, nevím. - Ty? Ne.
Pozdě pro nás všechny, zvlášť pro tebe.
- Už je pozdě. - Pozdě na co?
- Pro tebe je pozdě. Moc. - Proč?
- A je to tu! Nádhera. - Paráda! Bravo.
Skvělé!
Každopádně jde o to, že když se nad tím zamyslíš,
tak si bereme půjčky na koupi větších domů, nejnovějších telefonů, nových aut,
platíme dětem výuku angličtiny a proč to vlastně děláme? Co?
- Proč? To se ptám tebe. - Proč?
Pro ni. Pro ni.
- Pro ni. Pro ni. - Pro kterou?
Pro ni.
Ne, pro tu ne!
- Proč? - Jak to myslíš, proč?
Říká, že když nějakou vojíždíme, tak vojíždíme sebe. Chápeš?
- Vojíždíme jenom sebe. No ne? - Ne, když vojíždíme ženu,
- tak i ty, co vojíždějí ji. - To je narcismus.
To je ono.
Ne, Narcis se nenáviděl. Nemiloval se.
- Pravda. Protože se vrhl do moře. - Ne… do moře?
- Ne, bylo to jezero. - Jezero?
Jezero, byl v depresi. V depresi a nesnášel rizika…
- Jaký rizika? - Riziko selhání.
Takže jsme v depresi…
- Ty rozhodně. - Ty jo.
Podívej.
- Co je? - Podívej, kdo jde.
Jelikož máš rád přesnost… beztak to byl rybník.
- Co? - Beztak to byl rybník.
- Jo. - Vidíš?
- S takovou bych si dal říct. - Mně se víc líbí ta v červených šatech.
Ne, mně ne.
Překlad titulků: Štrunc