Downloaded from YTS.MX
Hölgyeim és uraim!
Official YIFY movies site: YTS.MX
Fogadják szeretettel... Rob Schneidert!
Köszi szépen! Köszönöm, Salt Lake!
„Meg tudod csinálni!” Mi újság?
Tudjátok, mire figyeltem fel?
Az én koromban... Nem mintha kevésbé érdekelne a szex,
de a pita ugyanannyira érdekel.
Értitek, mire gondolok?
„Azok milyen piták?
Félrehúznád a didid? Nem látom tőle a pitákat. Ja.
A didi alatti pitából kérek! Abból. Kettőt!
Köszönöm szépen. Köszike!”
A huszonévesek és a harmincasok még nem értik.
Folyton azzal jönnek, hogy: „Gyere, basszunk be!”
„Nem akarsz bebaszni?” „Ez az, basszunk be!”
Nem, nem akarok bebaszni.
Dehogy akarok. Nincs benne semmi jó.
Ötvenes vagyok.
Havonta ha két jó napom van.
Miért akarnám azokat is elbaszni?
Az én koromban, ha be akarok baszni, sajtot eszem, világos?
Miféle sajt volt ez?
Szarvasgombás camembert?
Jól van, megérte, de a fenébe!
Most aztán be vagyok baszva!
A feleségem karácsonyra kondibérletet adott nekem.
„Kösz, drágám! Köszike!”
El is mentem,
és láttam pár öreg fickót. Éppen edzettek,
és hát... kigyúrtak voltak.
De furcsa látvány volt.
Szóval nem akarok kigyúrt lenni.
Csak teljesen gizda sem szeretnék lenni.
Ez a cél. Ilyen személyi edzőt kérek!
A „nem teljesen gizdák” személyi edzőjét.
Néztem a kigyúrt öreg fickókat, de furcsa látványt nyújtottak.
Nem stimmelt. Nem értettem, mi a baj a kigyúrtsággal.
Azután rájöttem.
Ha öreg vagy, ne légy kigyúrt,
mert a bőröd túlságosan vékonyra nyúlik.
„Nézd, milyen izmos vagyok!”
„Aha, de látom a szíved.
Vegyél fel egy inget!
Mindjárt hányok!”
De... a házasságban a legjobb, hogy a feleségem dönti el,
mire nincs már szükségem.
„Ez nem jó rád, ez szarul néz ki, ezt nem hordhatod! Mindegy.”
Nem mexikói, csak viccesebb ezzel a hanglejtéssel.
Sokkal viccesebb.
Lehet, hogy mexikói. Passz.
Hát... meg van rá a gyanúm. Nem tudom biztosra.
„Ezt ne hord többet, már nem jó rád!”
A feleségem kidobta az összes mackónadrágom.
Megkérdeztem tőle, miért dobta ki mindet.
„Mert a mackónadrág hazudik neked!
Hazug állat mind!
Nem tudod, mennyit hízol.
Addig a napig,
amikor a két összehúzózsinór el nem tűnik.
Addigra dagadt fasz vagy!
Akkor már túl késő, úgyhogy kidobtam!”
Amúgy igaza van. Ha pasas vagy és az ötvenes éveidben jársz,
rizikós mackónadrágot hordanod. Az.
Rizikós. Mert túl könnyen kirántod belőle a farkad.
Egyszer azon kaptam magam, hogy kirántottam.
Fél úton se jártam a mosdó felé, így...
Azután valami elvonta a figyelmem...
A nejem kiabál:
„Miért van kint a farkad? Még be sem értél a mosdóba!”
Erre én: „Nem is tudtam, hogy ebben az étteremben van salátabár.
Ott egy...”
De megvan a magam baja.
Van egy hároméves gyerekem, mert idióta vagyok.
Nem latolgattam a dolgot.
Csak tologattam a dolgot.
Nem latolgattam.
Szupercuki a kislány.
Egy hétéves gyerekünk is van...
A nejem kicsit szigorú volt a hétévessel,
amikor a WC-re szoktatta.
Nagyon is szigorú... Azt mondta:
„A wc-hez tartjuk a lábát. Lefogjuk. Bezárjuk az ajtót,
hogy ne tudjon kimenni. Megérti, hogy ez a WC.
Egy nap üvöltés, és kész. Oda kell nyomnunk a kis lábát!
Használj füldugót vagy amit akarsz! Üvölteni fogunk.”
Szörnyű volt, de igaza lett. Egy napig tartott.
Azt mondtam: „Tudod mit? Az új babánál, a potyautasnál
ne legyünk...
Hadd döntse el a potyautas, mikor áll készen!
Talán kicsit elnézőbbek lehetnénk, nem?”
Szóval ráhagytuk, mikor áll készen.
És... most három éves,
de... még nem döntött úgy, hogy készen áll. Még nem.
A múltkor azt mondta: „Papi, cámbiame por favor.”
Erre én: „¿Qué?
Micsoda?”
„Papi, cseréld le a pelenkám! Légyszi, apu!”
Erre én: „Nos, Madeleine,
ha elég okos vagy ahhoz, hogy két nyelven kérj erre,
akkor ahhoz is, hogy a kis culód
rátedd arra a WC-re, és ott végezd el a dolgod.
Jó? Megfelel így?
Tudod, a pelenkád mérete seis. Igen.
Nincs siete. Nincs nagyobb.
Tudod, miért?
Mert mostanra szobatisztának kéne lenned, baszod. Ja.
Nem csinálnak nagyobbat. Mit mondjak? Ha nem szoksz WC-re mielőbb,
a nagyi pelusát kell kölcsönkérned! Ennyit tudok tanácsolni.”
Tudjátok,
a feleségem imádja a gyerekeinket, így... nem sok mindenben hagy dönteni.
Néhány dologban viszont alapvetően rám hárul a döntési felelősség.
Szóval történetesen én alszom az ágy ajtó felőli oldalán.
Így amikor a hétéves bejön, mert velünk akar aludni,
én döntöm el, tényleg velünk kell-e aludnia.
Merthogy ő maradni akar.
Hozza a kispárnáját és a nyusziját.
Nem azzal jön, hogy: „Helló! Hogy vagytok?
Csak áthoztam a dolgokat, megyek is vissza!”
Dehogy, egész éjjel ott van!
Átjön, én meg ránézek: „Szia, mizujs?”
Erre ő: „Veletek kell aludnom!”
„Ugyan... miért? Van saját ágyad. Minek?”
„Rémálom volt.
Bocsi, de be kell bújnom az ágyba!
Be kell bújnom!”
„Hát nem. Több infóra lesz szükségem. Mesélj még a rémálmodról!”
„Dinoszauruszok.
Bocsi, oda kell mennem!”
„Ácsi! Mi van a dinoszauruszokkal?”
„Üldöznek.”
„Szóval dinoszauruszok üldöznek. Értelek.
Nem elég para. Menj vissza az ágyba, most! Hess!”
Ez nem elég para. Nem lakmároznak az arcodból!
Nem elég para ahhoz, hogy az egész éjszakámat elcsessze.
Ez történik, elcseszi az éjszakai nyugalmam.
Nem úgy alszik, mint a kisangyal.
Elterpeszkedik. Így...
Erre semmi szükségem.
Allergiás vagyok,
ami azzal jár, hogy reggel hat órakor úgy hússzor tüsszentek.
Ha nem lenne kétszintes a házunk, már elváltunk volna, az tuti.
Ez a harmadik házasságom. Nem akarok megint válni, jó?
Hollywoodban élek, a válás itt sport, de...
meg kell mentenem a házasságom...
mert nagyon bejön a házam.
Tudjátok mire gondolok? Szép ház.
Padlófűtéses a fürdőszoba. „Kurva jó érzés, baszod!
Nem akarom elveszteni ezt. Picsába!
Jobb lesz kideríteni, miről beszél az őrült nejem.
Mi az, drágám? Igen!
Nézzük végig az iskolákat!”
Szóval reggel lemegyek a földszintre, tüsszögök. Lemegyek tüsszögni...
Erre a nejem: „Így is hallak, baszod!”
De...
Visszamegyek az emeletre, és Miranda, a hétéves lányunk
már így alszik a térfelemen...
Én meg: „Nem akarok ezzel foglalkozni. Felejtsük el! Majd alszom máshol, jó?”
Átmegyek a ház másik részébe, ahol még nem voltam.
Vágjátok?
„A fenébe, itt egy szoba! Nem is tudtam, bakker! Egy másik épületszárny.”
Úgyhogy...Kinyitom az ajtót, és nocsak,
a feleségem megelőzött.
Már ott alszik az ágyban.
„Mindegy” – gondolom. Befekszem mellé az ágyba. Ötven felett viszont
nem alszol csak úgy egyszerűen vissza.
Eltart egy kis ideig.
Ha ágyban vagyok a nejemmel, és nem tudok aludni, elkezdek kicsit...
markolászni. Tudjátok, egy kicsit.
- Egy kis fogdosás. - Igen, haver!
Remélem, egy nap azt mondja: „Ó, de jó ötlet!”
Értitek?
Még nem sikerült, de meg kell adni a lehetőséget.
Értitek? Meg kell próbálni. Megadjuk a lehetőséget.
Markolásztam egy ideje, mire észrevettem,
hogy... kicsit puhább a szokásosnál.
Egy kicsikét. De nem ítélkezem.
Talán forró fürdőt vett előtte, tudom is én.
A mellei viszont nagyon másnak tűntek.
Azt gondoltam magamban: „Előfordulhat, hogy mégsem a nejem az.”
Kimásztam az ágyból,
visszarohantam a fürdőbe. Ott találtam a nejem,
egy széken aludt.
„Drágám, ébredj!” – „Mi az?”
„Drágám, azt hiszem, az előbb anyádat molesztáltam.”
Azután...
Átfurakodott mellettem.
„Anya, miért nem szóltál rá?”
Erre ő: „Tudod, hogy szóba sem állok azzal az idiótával!”
Tehát...
Hadd meséljek még magamról!
Ázsiai vagyok. Anyám filippínó.
És... általában ezen a ponton kiált egy filippínó néző a közönségből...
De egyébként... Ezúttal nem.
Félvér vagyok.
A sokszínűség korát éljük, ha dolgozót keresnek:
„Vegyünk fel ázsiaiakat! Vegyünk fel feketéket!
Vegyünk fel nőket! Sokszínűség!”
Szóval ázsiai vagyok, de ahhoz nem eléggé, hogy manapság előnyöm származzon belőle.
„Bassza meg!”
Hiszen Rob Schneider vagyok, nem mondjuk Rob Akabonaito.
Bassza meg!
Részben ázsiai vagyok. Ha rám néznek, azt gondolják:
„Tudom, hogy van benne valami, de mi a fene az?
Pontosan mi lehet az?”
Nem egyszerű. Anyám ázsiai. Nem kívánom senkinek.
Szigorúak. Mindig nehéz volt nekem. Gyerekkoromban nem mondogatták nekem:
„Olyan jó vagy! Érezd jól magad! Olyan okos vagy!
Olyan jó vagy! Bármi lehetsz az életben!”
Négyes-ötös tanuló voltam.
„Anya, csupa ötöst kaptam!”
„Na és? Az a dolgod, hogy csupa ötöst szerezz.
Okos vagy, nem féleszű. Ugyan! Na? Kérsz egy sütit? Sütit vársz érte?
Ez a dolgod. Ezt várják tőled. Ha jutalmat akarsz, dolgozz meg érte!
Csinálod a dolgod. Tőlem sem hallod, hogy 'Egész nap főztem és takarítottam.
Mit kapok?'
Nem. Az a te dolgod, ez meg az enyém.
Kellemesen hűvös lesz a kapcsolatunk, és ennyi. Jó?”
És az is volt.
Gyerekkorom legemlékezetesebb eleme, hogy anyám kiabál.
Ha meg akart védeni, vagy bármi, kiabált:
„Most aztán jól megnézheted magad! Elestél. Megnézheted magad!
Ne szaladgálj! Különben megnézheted magad!
Megsérültél. Jól megnézheted magad!
Eltörted. Megnézheted magad! Nincs durvulás! Jól megnézheted magad!
Na? Feldöntötted. Megnézheted magad!
Kosaraztunk, úgy öt kilométerre lehettünk a háztól.
Valaki kificamította a bokáját, erre hallom:
„Most aztán megnézheted magad!”
„Haver, ott áll anyád azon a hegyen!”
„Most aztán megnézheted magad!”
San Franciscóban nőttem fel.
Az első munkám egy Chang and Chow's 76 kútnál volt.
Igen, benzinkútnál.
Szombati fizetésnappal.
A bankok vasárnapi nyitva tartása előtt volt.
Szombatonként készpénzben fizettek.
Ezután elhívtak minket egy-egy kínai ételre,
adtak pár korsó sört, majd pókereztünk. Mindent visszanyertek.
Két hét után aztán azt mondtam: „Nem csinálom többé, baszki!
Elszedték a pénzünk, Bob, olcsó szar kínai kajáért!”
Az a helyzet,
hogy a kínaiak mai dátum szerint 71 éve kommunisták,
de 2000 kibaszott éve kapitalisták.
Értitek? Ez így van.
Kínait szeretnétek enni a műsor után? Találunk éttermet.
Még ha zárva is lenne...
„Sajnálom, zárva vagyunk.”
„Ötszáz embert hoztam.”
„Jól van, baszod, nyitunk!
Fáradjanak be! A ház ajánlata az éjféli specialitásunk.
Van éjféli specialitásunk.”
Így igaz. Apám zsidó volt.
Tudtuk, hogy karácsonykor ehetünk kínait, mert a kínaiak szarnak az ünnepekre.
„Nyitva vagyunk karácsonykor, jöjjenek! Persze, egész nap. Jöjjenek csak!
Tojunk Jézusra! Jöjjenek, nyitva vagyunk. Hogyne.
Legyünk csórók, mert aznap született? A faszt!
Kizárt. A halak az akváriumban nem tudják, milyen nap van. Gőzük sincs.
Szokásos keddi nap a számukra.
Megölték az elnököt?
Ma egyet fizet, kettőt kap svédasztal van.
Egyet fizet, kettőt kap, merénylet-akció!
9/11? Jöjjenek, választhatnak!
Kilencféle hús, tizenegyféle tészta!
Íme a szeptember 11-i akciónk!
Tudom, hogy szomorú. Sírunk. Szomorú.
De aztán megéhezünk!
És akkor kapunk egg foo yungot, rizses húst,
lo mein tésztát, sült tésztát, pirított tésztát.
Azután természetesen kapunk wonton tésztát is.
Hát persze!
Rendelünk még egy ételt: marhahúst osztrigaszósszal.
Rendelünk még egy ételt.
Marhahúst osztrigaszósszal.”
Ez nem rasszista, hanem pontos.
Tűpontos.
Nem.
Meg kell értenetek!
Tudjátok, hogy töritek a kínai nyelvet?
A kínaiak épp ennyire törik az angol nyelvet.
Már a nyelvükön volt, muszáj kibökniük.
„Marhahús osztrigaszósszal!
Marhahús! Osztrigaszósz!”
Tudjátok, kit nem láttok soha Amerikában? Hajléktalan ázsiait.
Olyat nem láttok, geci!
Az ázsiaiak úgy vannak vele: „Nem, cseszd meg! Kizárt!
Kitalálunk valamit.
Majd olyan testrésszel dolgozunk, amelynek más a közelébe sem megy.
Lábköröm! Megcsináljuk az egészet!
Megcsináljuk a lábkörmöt. Lereszeljük a szart a sarkukról.
Nem, majd előlről gyantázzuk az ánuszod!
Bejuttatjuk oda.
Kifehérítjük a segglyukad. Miért ne? Ne csináld!
Ha már úgyis itt vagy.
Miért ne fehérítsük ki a segglyukad? Plusz 25 dollár.
Masszírozunk, kiverjük, valahogy kiszedjük belőled a fehér ördög pénzét.
Ó, menj már el!
Majd a másik oldalon menj el! Gyerünk!
Ez már nekem is megalázó! Gyerünk! Okés.”
A kedvenceim a koreaiak, egy másik keményen dolgozó népcsoport.
A koreaiak keményen dolgoznak,
kivéve a koreai grillezésnél. Abban kicsit lusták szerintem.
Kicsit. Ha koreai grillezésre mész: „Isten hozott a koreai grillezésen! Üdv!
Légy nagyon óvatos, forró a szén! Nagyon.
Forró! Forró a szén!
Forró! Vigyázz, forró a szén! Forró!”
„Oké, értem. Forró a szén, értem.
Hogy működik ez a fos?”
„Jól van. Ez a nyers filet mignon. Tessék! Nyers filet mign...”
„Mit csinálok vele?”
„Hát megfőzöd!”
„Hé, én fizetek neked az ételért!
Te főzöd meg!”
„Nem, te főzöd meg!”
Lustaságnak tűnik, nem?
Utálnám a koreai bordélyházat.
„Üdvözöljük a koreai bordélyházban! Fáradjon be!
Ez itt a szoba. Szopja le magát!
Igen! Szopja!
Azután jöjjön át ide!
Itt jól megbaszhatja magát!
Ez a szoba megéri a pénzét!
Utána jöjjön ide, zuhanyozzon le, és húzza el a belét!
Miért marad ilyen sokáig?
Más vevőink is vannak.”
Hölgyeim és uraim, Takeru Saito!
Játszanál valamit, haver?
Nos, örülök, hogy társadalmunkban
a férfiak végre elszámoltak szörnyű viselkedésükkel.
Valamiről azonban könnyen megfeledkezünk ebben a történetben,
könnyen elfelejtjük a férfiakat és viselkedésüket illetően.
Mégpedig azt, hogy a férfiak...
disznók, tudjátok.
Mondhatnám azt is, hogy potenciális disznók.
Pasas vagyok. Tehát potenciális disznó.
Ha a feleségem így szólna: „Hé, smárolhatsz a legjobb barátnőmmel!”
Nem tenném meg,
de biztos megkérdezném:
„Melyikkel?”
Nem Jézus vagyok,
hanem potenciális disznó.
A Sturbucksban jártam, és a sor végén
láttam egy helyes lányt mélyen dekoltált felsőben. Azt gondoltam:
„De jó érzés lenne odamenni, és...”
De nem tettem meg.
Tudjátok, az agyam szerint mi jobb érzés?
Rendelni egy cappuccinót
anélkül, hogy szexuális bűnözőként jegyeznének be.
„Cappuccino, Rob, szexbűnöző.”
„Igen, ide jön. Köszönöm!”
Minden férfi potenciális disznó.
Most minden itt ülő fickót beárulok.
Bocsi, de így lesz. Hölgyeim, a jelenlegi pasitok,
akár egy, akár öt, tíz vagy húsz éve vagytok házasok,
akkor is, ha gyereketek, unokátok van,
szóval az a személy, akivel leélnétek az életetek, először,
amikor először randizott veletek,
első alkalommal
csak szexelni akart veletek. Ennyit akart.
Ha csak szexelt, aztán hazament volna, az lett volna a legfaszább éjszakája.
Bocsi. Ne értsetek félre, hölgyeim!
Most már magatokért szeret titeket, mert nagyszerűek vagytok!
Megváltoztattátok őt. Igazán! Elképesztőek vagytok.
De először csak szexelni akart.
Ennyi. Ennyire vágyott.
Bocsi, a pasik... szexet akarnak.
Ha beüt egy kapcsolat, akkor, csessze meg, azzal is megbirkóznak. Értitek?
De nem ezt akarják.
Egy kapcsolatban kötnek ki, nem értik, hogy történt.
„Mi? Ennél előtte valamit?
Ja, eszek én is, igen.
Persze.
A szüleid házában, tényleg? Ó!
Hmmm, oké, aha.
A szekrényembe akasztod néhány vackod?
Ezt csinálod ott? Akaszd csak fel! Nem akarom, hogy gyűrött legyen...
Belekeveredtem ebbe a szarba. Mi a fene?
Azt hittem, csak dugom őt.”
Ezzel szemben a nők kapcsolatot keresnek,
de ha beüt a szex, csessze meg, azzal is megbirkóznak.
„Jaj, Istenem, hát itt van. Jaj, Istenem!
Kezdődik.
Jaj, Istenkém!
Hé!
Mi az? Mi?
Forduljak meg?
Ajaj, kezdődik.
Mi? Nézzek rád?
Nézlek. Téged nézlek. Nézlek...
Jaj, de undorító volt ez! Jaj, Istenem!”
Azért néhány nő kivétel.
„Hol a fasz?”
Azokat a nőket keresem, de korán lelépnek.
Reggel nyolcra ott kell lenni.
„Lányok, akik szeretik a faszt? Elmentek. Bakker!
Picsába! Megint lemaradtam.”
De a pasik minden kapcsolat korai szakaszában átgondolják az érzelmeiket.
Valahogy így: „Oké, őrülten vonzódom hozzá,
egyszerűen nem bírok meglenni nélküle.
De mégis mennyi munkába kerül ez, baszki?
Igazán őrültnek mutatja magát, vagy van másféle őrület?
„Hol a picsában voltál?
Láttam a telefonod! Kit dugsz Park Cityben?”
Vagy akárhol.
Mikor bukik ki belőle?
Végig hazudott nekem, csessze meg?
Mert én végig hazudtam neki, csessze meg.
Azt sem tudom, ki vagyok.”
Azután belevágnak.
Elkötelezik magukat.
És ezt azért csinálják, mert őrülten vonzódnak hozzátok.
Igazából ennyi. A pasik nem bonyolultak.
Olyan nővel akarnak lenni, aki megőrjíti őket,
akivel együtt kell lenniük, akihez őrülten vonzódnak.
A szépségnek is van szerepe.
Gyakran mondják nekem: „Rob, a feleséged túl szép hozzád!”
Erre én: „Tudjátok, éppen ezt akartam.”
Értitek. Szeretem az olyan nőket.
A szépségnek megvan ám a szerepe.
Az emberek imádják azt hallani: „De szép gyerek! Gyönyörű!”
Nem szeretik hallani:
„Uhh.
Mi történt?
Tűz ütött ki?
Megtartjátok? Meg kéne tartanotok.
Tartsátok meg egy ideig!”
Amikor egy pasas belevág a kapcsolatba –
nos, egy kis érdekesség a pasikról:
a kapcsolatba fektetett munkájuk egyenesen arányos azzal,
mennyire vonzódnak hozzátok.
Ha például egy pasas olyan nővel van,
aki szerinte hozzá hasonlóan vonzó, bizonyos mennyiségű időt és energiát
fektet a kapcsolatba, akkora erőfeszítést tesz.
Ugyanakkor az a furcsa, hogy ha egy pasas olyan nővel van,
akiről tudja, hogy nem az ő súlycsoportja,
akkor jobban igyekszik.
Tegyük fel, hogy a pasas egy fehérneműmodellel jár.
Ilyeneket mond: „Mi az, drágám? Tessék?
Mondd csak!
Nem találod a kocsikulcsod?
Nahát!
Akkor vegyünk másik kocsit!
Persze, én töltök ki minden vackot!
Csináltasd meg a körmöd, masszíroztass! Komolyan!
Másodállást vállalok.
Nem alszom, erős fickóhoz mentél hozzá.
Ha viszont egy pasas úgy érzi, hogy hasonlóan vonzó, mint a nője:
„Mi az, drágám? Tessék?
Nem találod a kocsikulcsod?
Akkor úgy tűnik, gyalogolni fogsz, ribi!
Mármint...
Éppen segítek!
Talán hazafelé eszedbe jut, hol hagytad a francos kulcsod!
Most dolgozom!”
Ha a nő fehérneműmodell:
„Mi az, drágám? Tessék? Mondd csak!
A plázában hagytad a gyerekeket?
Lehet még gyerekünk!
Hát persze! Jó móka lesz!”
Ha egy pasas úgy érzi, hogy hasonlóan vonzó, mint a nője:
„Mi az drágám?
A plázában hagytad a gyerekeket?
Ez marha nagy ostobaság, nem?
Igen, most már velem vannak.
Nem azt hívják, aki otthagyta őket, baszki.
Hülyék lennének.
Megtalálták a nyavalyás kocsikulcsod!
Éppen dolgozom!”
Ha a nő fehérneműmodell:
„Mi az? Mi az, drágám?
Megölted az anyám?
Mostanában szörnyen érezte magát.
Valakinek lépnie kellett.
Köszönöm!
Szeretlek.”
Ha viszont egy pasas úgy érzi, hasonlóan vonzó, mint a nője:
„Mi az, drágám? Hogy mit tettél?
Megölted az anyám?
Mostanában szörnyen érezte magát.
Valakinek lépnie kellett.
Köszönöm!
Szeretlek.”
Köszönöm!
Nézzétek, őszinte leszek veletek!
A feleségem el akart válni.
Tíz éve vagyunk együtt.
A tíz év minden harmadik havában el akart válni.
Két hét múlva újra így lesz. Tudom.
Megszoktam. Megbirkózom vele. Öreg vagyok a szakításhoz.
Nehéz, ha nálad fiatalabbal házasodsz,
mert neki még van... reménye.
Értitek?
Azt nehéz kiirtani.
Két év házasság után a nejem azt mondta:
„Nem lett jobb.
Azt mondtad, jobb lesz, de no mejor.
No mejor. Nem jobb.
Mire várok itt még, he?
Még többet vesztek a fiatalságomból. Viszlát, ifjúság! Viszlát!”
Erre én: „Nos, drágám, túl kell esned a nehezén!
A neheze az olyan három év.
Ha túl vagy a nehezén: 'De jó, hogy kivártuk!'
Mert túl vagy a nehezén.”
Három év után így szólt: „Oké, túl vagyunk a nehezén.
De nem jobb, no mejor. Mire várok itt még,
egyre többet veszítve a fiatalságomból?”
„Nos, drágám, nem jól mondtam.
Öt évre gondoltam.
Akkorra van közös múltatok.
Öt év. Hála Istennek, hogy nem szakítottam!”
Öt év után:
„Oké, van közös múltunk.
De nem valami szép múlt.
No mejor. Mire várok itt még?
Még több fiatalság. Viszlát, ifjúság!”
Akkor csak annyit kellett mondanom: „Nézd, drágám, szakítani könnyű.
Akár most is szakíthatsz, nem akadályozhatom meg.
Könnyen találsz másik fickót. Gyönyörű vagy, nagyszerű, elképesztő.
Fiatalos vagy. A fiatalságod... Megvan a fiatalságod.
Egy csapásra találnál mást.
Olyan lenne a kapcsolatotok, mint a miénk, azután azt is megunnád.
'Mikor lesz jobb? Jaj, a fiatalságom!'
Aztán elhagynád a fickót. Könnyen találnál másikat.
Nagyszerű vagy, gyönyörű, elképesztő. Egy csapásra lenne más.
Ugyanolyan lenne a kapcsolatotok,
mint amilyen vele vagy velem volt.
Vagy esetleg ráébredhetnél,
hogy a problémáidnak baszottul nincs közük hozzám!
Vedd már észre!
Boldogabbá tudlak tenni, de boldoggá nem tudlak tenni.
Te felelsz a saját felizedért.
Talán észre sem veszed, hogy én vagyok a szőke herceg.
Jó? Talán nem gondoltad, hogy a szőke herceged
hozzám hasonló pasas lesz,
olyan öreg és alacsony, mint én, de én vagyok a szőke herceged.”
Az utolsó részt még nem mondtam neki, de ennyi választ el tőle, értitek?
Szóval azt mondom, a saját boldogságáért mindenki maga felel,
de a fokozása ránk vár, srácok.
Komolyan. A középfok.
És hogy ne tegyük ki a fosztóképzőt.
Tegyük őket boldogabbá!
Ismerjünk ki egy nőt! Figyeljünk arra, amit mond!
Ne azt tegyük, amit mond, mert nem arra gondol,
hanem találjuk ki, mi a faszt ért alatta!
Mert a nők virágnyelven beszélnek, és nekünk kell megfejtenünk ezt a nyelvet,
hogy mi a legjobb a kapcsolatnak.
Ha például a nejem azt mondja: „Lemegyek a földszintre vízért,”
azt úgy érti: „Menj a földszintre, és hozz nekem vizet!”
Ha azt kérdem: „Szeretnéd, hogy hozzak neked?”
azzal azt mondom: „Kérlek, ne akard, hogy én menjek érte!
Kurva hideg van odalent.
Nincs rajtam nadrág.
Fel kell vennem a nadrágom!”
Ha a feleségem azt mondja:
„Nagyon fáradt vagyok,”
azt úgy érti:
„Húzd el innen azt a faszt!
Érzem a hátamon!”
Borzalmasan néz ki, sajnálom!
A pasik is virágnyelven beszélnek.
Például késő este virágnyelven beszélnek: „Drágám, nem bánod, ha leveszem a fűtést?
Csak egy kicsit!
Lejjebb vehetem a fűtést kicsit?
Lejjebb kapcsolhatom a fűtést egy kicsit?”
Valójában azt mondják: „Mindjárt meghalok, geci!
Az elmúlt négy órában a konyhapadlón feküdtem.
Már meztelen vagyok, nem tudom lehúzni a bőröm.”
Erre a feleségem:
„Furcsa érzésem volt az éjszaka közepén.”
„Micsoda?”
„Jött rám a hideg levegő.”
Azt kellett mondanom: „De szar! Hogyhogy? Ki akarna olyat alvás közben?
Kellemes, hűvös fuvallatot, amely végigcirógatja a testét?
Ellenőrzöm az ablakokat.”
Ezt mondtam.
Nem ezt akartam mondani.
Amit mondani akartam:
„Az a kurva légkondicionáló!
Elaludtál, odasettenkedtem, és bekapcsoltam a kurva légkondit,
mert ömlött rólam a víz!
Húsz kilóval többet nyomok, mint te!
Pulcsiban is alhatnál!”
Jobbá tehetném. Több mindent tehetnék.
A randijaink őszintén szólva pocsékul sülnek el.
A nő, akivel együtt vagy, mindenét neked adja.
Az életét, a fiatalságát.
Neked szentelte az életét. Tedd különlegessé! Igényli.
El kell érned, hogy különlegesnek érezze magát!
Megint elcsesztem a karácsonyt. Elmesélem.
Megvártam az éjszaka végét.
Nem jó ötlet, srácok.
A nejem már lefeküdt. Ágyban volt, majdnem elaludt.
Ekkor döntöttem a romantikázás mellett.
Úgy határoztam, bebújok az ágyba,
azzal, hogy: „Drágám...
Igen, te vagy az. Te. Oké, te vagy.
Igen. Jó. Az átjött.
Boldog karácsonyt, drágám!
Szeretnél hancúrozni egyet?
Karácsony van.”
„Boldog karácsonyt!
Nem.”
„De karácsony van!”
„Nem érdekel.”
„Nem sok mindent kell csinálnod.”
„Ez mit jelent?”
„Köszönöm az ajánlatot. Nem, köszi.
De azért köszönöm!”
„Kérlek!”
„Hadd meséljek a napomról, jó?
Te még aludtál,
mikor felkeltem, becsomagoltam a lányok utolsó ajándékait,
azután, míg te a hülye telefonod nyomogattad,
felöltöztettem a lányokat a partihoz.
Még mindig a kurva telefont babráltad,
mikor előkészítettem a partit, és főztem.
Míg az ajándékokat bontottuk,
te pedig úgy tettél, mintha kameráznál, pedig titokban telefonoztál,
mi kibontottuk az ajándékokat, és játszottunk.
Utána szépen megfürdettem a lányokat,
mesét olvastam nekik, majd lefektettem őket.
Azután lezuhanyoztam,
és most végre alhatok.
Mindezek után pedig most
elvárod tőlem, hogy örömmel szexeljek veled,
és utána megint zuhanyoznom kelljen?
Gracias. No, gracias.”
„Mostanra vége lehetett volna.
Komolyan, mostanra akár véget is érhetett volna. Tényleg.
Sőt, még a zuhanyzós rész előtt.
Az egész részt megelőztem volna. Esküszöm, nem kellett volna...”
„Nem. Ez tu problema, no mi problema.”
Őszinte leszek...
Kicsit be voltam tépve.
Orvosi célzattal.
Szigorúan orvosi céllal. Kellett.
Ja, és nem volt rajtam nadrág. Gondolom, ezt is be kellene valljam.
És hát lementem a hűtőszekrényhez, kinyitottam a hűtőt,
megláttam a korábbi sütőtökös pite maradékát,
meg egy doboz tejszínhabot.
Na, ilyet sem előtte, sem utána nem csináltam.
Kivettem a tejszínhabot, és...
Egy órával előtte bevettem egy pici kék tablettát.
Nem tudtam, mi készül, de benéztem a hűtőbe, és láttam
egy adag kókuszreszeléket.
„Ó, ez az!”
Egész szépen fennmaradtak.
Nem mind, de épp elég, értitek.
Én meg...
„Csokipasztillát is rejtegethet ez az anyabaszó! Lennie kell!
Csokipasztilla mindig van.” Volt csokipasztilla!
Az orrom előtt!
Kivettem, és magamra szórtam.
A nagyok leestek, a kicsik elég jól megtapadtak.
A kicsik. Azok adják az egész lényegét, a kicsik.
Azt mondtam magamban: „Ha karamella is van a hűtőben,
akkor eldobom az agyam! Ez kész!”
És volt benne karamella! Volt karamella!
Kivettem a karamellát: „Robbie!
Robinátor!
Roberino!
Robbie!
Robster!
Robbie!”
Ekkor ki fordult be a sarkon?
A feleségem.
„Na jó,
gondolom, azt meg kell kóstoljam.”
„Csinálj magadnak!”
Nagy köszi, srácok! Hálás vagyok.
Köszönöm!
Jól van.
Hölgyeim és uraim, meglepetésem van számotokra,
de elsősorban a magam számára.
Az egyetlen és megismételhetetlen, a lányom,
Elle King!
Köszönöm!
Annyit akartam mondani, hogy régen Rob Schneider voltam,
de most már Elle King apja vagyok.
Szeretlek!
Még sosem énekeltünk együtt nyilvánosan,
és arra gondoltam, hogy ma este talán kipróbálhatnánk. Oké.
Az egyetlen szívessége.
- Jöhet! - „Meg tudod csinálni!”
Szóljon az ének!
A candy-colored clown They call the sandman
Tiptoes to my room every night
Just to sprinkle stardust
And to whisper
„Go to sleep
Everything is all right”
I close my eyes
And drift away
Into a magic night
I softly say
A silent prayer
Like dreamers do
And then I fall asleep
To dream sweet dreams of you
In dreams
I walk
With you
In dreams
I talk
To you
Just before
The dawn
I awake
To find you gone
I can't help it
If I cry
I remember
That you said goodbye
It's too bad
That all these things
Can only happen
In my dreams
Te jössz, kicsim!
Only
In dreams
In beautiful
Dreams
Csodálatos vagy! Köszönöm!
„Meg tudod csinálni!”
All night long!
DR. RENE LAPID ÉS RAYMOND FRANCIS EMLÉKÉRE.
Köszönsz?
Sziasztok!
Sziasztok! A nevem...
Jól van, most...
Helló mindenkinek!
Köszi, hogy eljöttetek! A családom!
Szeretlek titeket! Köszönöm! Sokat jelent nekem. Szeretünk titeket!
Köszönöm szépen!
A feliratot fordította: Poór Anikó