Downloaded from YTS.MX
PŮVODNÍ KOMEDIÁLNÍ SPECIÁL NETFLIX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Prosím o potlesk pro Roba Schneidera.
Díky moc. Díky, Salt Lake!
To dokážete! Jak se vede?
Víte, co mi nedávno došlo?
Jsem v tom věku, kdy… ne, že by mě sex přestal zajímat,
ale zajímá mě stejně jako sušenky.
Rozumíte mi, ne?
„Co máte za sušenky?
Uhnula byste s těma kozama? Nevidím na sušenky.
Dám si tamtu pod tou kozou. Dvakrát, děkuju.
Komu je dvacet nebo třicet, ten to nepochopí.
Lidi v tom věku vykřikujou: „Jdem se vykalit! Kalíme! Do sraček!“
Já se nechci vykalit do sraček. Nechci, nebaví mě to.
Je mi přes padesát a cítím se dobře asi tak dva dny v měsíci.
Proč bych je trávil na sračky?
V tomhle věku mi ke sračce stačí kousek sýra.
Co to bylo za sýr?
Camembert s kouskama lanýže?
Jako stálo to za to, ale ty vole! Mám břicho na sračky.
Žena mi dala k Vánocům permici do fitka. „Díky, lásko. Moc děkuju.“
Viděl jsem tam pár dědků posilovat…
a byli dost nabušený.
Ale vypadalo to divně, víte?
Nechci bejt nabušenej. Stačí, když nebudu totální chcípák.
To mi úplně stačí. Dejte mi trenéra typu „ať nevypadám jako chcípák.“
Tak tam zírám na ty dědky, jak jsou namakaný,
a něco mi na nich nesedí.
Ale co? Svaly?
A pak mi to došlo: dědek nemá mít svaly.
Hrozně mu to šponuje kůži.
Jakože: „Hele jak jsem nabušenej!“ „Jo, je ti vidět srdce.
Obleč si triko.
Seš nechutnej.“
Ale na manželství mám nejradši, že žena rozhoduje o tom, co nepotřebuju.
„Tohle ti je velký, tohle je hnus, to nosit nebudeš.“
Není Mexičanka, ale baví mě ten akcent.
Je to větší sranda.
Možná je z Mexika, těžko říct. Mám podezření, ale nemůžu to dokázat.
„Tohle už nenos, tohle ti je malý.“
Vyhodila mi všechny tepláky. Nekecám.
„Proč je vyhazuješ?“ „Protože tepláky člověku lžou!
Jsou pěkně prolhaný.
Nepoznáš, že tloustneš.
Nevíš to, dokud se ti jednoho dne nezařízne guma do špeků.
A je z tebe tlustý prase!
To už je pozdě. Tak jsem je vyhodila!“
Má recht. Něco vám řeknu: pro chlapa, kterýmu je přes padesát,
jsou tepláky fakt nebezpečný.
Je totiž hrozně snadný vyndat pinďoura.
Měl jsem ho dávno venku… a nebyl jsem ani na půl cesty k záchodu.
Pak se někam zakoukám…
A manželka začne ječet: „Zastrč toho ptáka! Nejseš na záchodě!“
A já na to:
„Odkdy má tahle restaurace salátovej bar?
Hele…“
Mám dost jinejch starostí.
Mám tříletý dítě, protože jsem kretén.
Nějak mi to ujelo…
Nejdřív to zajelo, ale…
pak to ujelo.
Je to zlatíčko.
Máme s manželkou ještě sedmiletou dceru,
a když ji žena učila chodit na nočník, byla drsná. Dost drsná.
Povídá mi: „Posadíme ji na nočník, přidržíme ji, aby nemohla vstát,
a zavřeme ji na záchodě, aby pochopila, co má dělat.
Jeden den řevu a hotovo. Přidržíme jí za nohy.
Dej si špunty do uší nebo něco, bude hodně řevu.“
Bylo to strašný, ale fakt to trvalo jenom den.
Přesto jí povídám: „To nový dítě, to nechtěný,
necháme…
Ať se to nechtěný rozhodne samo, že je ready. Nebudeme tak krutý.
Tak jsme ji nechali rozhodnout, až bude ready. No a…
jsou jí tři…
a ještě neví, jestli je ready.
Minule mi řekla: „Papi, cámbiame por favor.“
A já na to: „¿Qué?
Cože?“
„Papi? Přebalíš mě, tatínku?“
A já: „Víš, milá Madeleine, když to umíš říct ve dvou jazycích…
tak bys měla umět posadit to svoje culo támhle na mísu a vydělat se do ní.
Rozumíš?
Máš plínky velikosti seis.
Sedmičky se nedělaj.
Víš proč? Protože už máš umět srát na hajzlu.
Větší plíny prostě nejsou.
Koukej si to vyřešit, nebo si začni brát plíny od babičky.“
Hustý, co?
Manželka naše děti miluje, takže mě nenechá skoro o ničem rozhodovat.
Některý rozhodnutí jsou ale automaticky na mně.
Třeba moje strana postele je hned u dveří,
a když přijde starší dcera, že s náma chce spát,
rozhoduju, jestli je to fakt nutný.
Protože už se jí pak nezbavíme.
Přinese si polštářek… plyšáka…
Žádný: „Ahoj. Hele, co mám.“ „Tak jo. Běž spinkat.“
Ne, ona přijde na celou noc!
A když takhle přijde, zeptám se: „Co je?“
A ona: „Potřebuju spát s váma.“
„Jako… proč? Máš přece svou postel.“
„Noční můra.
Takže s dovolením, jdu k vám.
Pusťte mě k vám.“
„Tak to ne. Potřebuju víc informací. Řekni mi o tý noční můře víc.“
„Dinosauři.
S dovolením, jdu se zavrtat.“
„Co? Jaký dinosauři?“
„Honili mě.“
„Tak tebe honili dinosauři. No dobře.
Málo strašidelný. Vrať se do postele.“
Málo strašidelný.
Nežerou ti obličej!
Málo strašidelný, nestojí mi to za mizerný vyspání.
Tak to totiž končí. Že se vyspím na hovno. Ona nespí jako andílek, jako já.
Hrozně se roztahuje.
Na to seru.
Dostal jsem alergii,
takže teď každý ráno v šest začnu strašně kejchat.
Nemít dvoupatrovej dům, jsem dávno rozvedenej.
Jsem potřetí ženatej, další rozvod nechci. V Hollywoodu je to sice normálka, ale…
Nechci se rozvádět…
Mám svůj dům rád.
Chápete? Je to fajn dům.
S vyhřívanou podlahou. Jakože: „Ty vole, to je super.
Nechci o to sakra přijít.
Měl bych zjistit, co to ta semetrika mele.
Copak, miláčku? Jasně!
Najdeme dobrou školu.“
Tak jdu dolů a pořád kejchám. Scházím a takhle kejchám.
A manželka: „Furt tě slýším!“
Ale co už.
Pak se vrátím nahoru
a naše sedmiletá Miranda už zařezává na mý půlce postele…
A já: „Teď to fakt nechci řešit. Seru na to, vyspím se jinde.“
Jdu do části domu, kterou ještě ani neznám.
Znáte to.
„Ty vole, kde se tu vzal ten pokoj? Je tady celý nový křídlo.“
Tak vlezu do nějakýho pokoje…
a manželka mě předběhla, už tam leží v posteli.
Řeknu si: „No co,“ a lehnu si k ní.
Jenže když je vám přes padesát, tak z fleku neusnete…
Chvilku to trvá.
Takže když jsem se ženou v posteli a nemůžu usnout, rozjedu…
jemnou ochmatiku. Znáte to.
- Chmátnu si. - Hustě, kámo!
Pořád doufám, že jednou řekne: „Hm, dobrej nápad.“
Že jo?
Zatím nic, ale musí se to zkoušet. Musí se to prostě zkusit.
Tak si sáhnu a všimnu si, že je…
měkčí než obvykle.
Ale určitě to má důvod. Třeba si dala horkou vanu.
Ale prsa mi taky neštymujou.
Pak mě napadne: „Co když to není má žena?“
Vylezu z postele,
běžím zpátky do ložnice a vidím manželku,
jak spí na židli.
Říkám jí: „Zlato, vzbuď se.“ A ona: „Co je?“
„Miláčku, asi jsem obtěžoval tvou matku.“
No…
Proběhne kolem mě a zařve: „Mami, proč jsi nic neřekla?“
A máma: „Přece víš, že se s tím blbcem nebavím!“
Řeknu vám o sobě trochu víc.
Jsem Asiat. Máma je Filipínka.
A…
Teď obvykle jeden Filipínec v davu udělá…
Ale dneska asi ne.
Jsem míšenec.
V dnešní době diverzity je to hodně žádaný…
„Najmeme Asiaty. Černochy.
Ženy. Chceme diverzitu.“
Jsem sice Asiat, ale ne dost na to, aby mi to v dnešní době k něčemu bylo.
Na hovno.
Rob Schneider není žádnej Rob Akabonaito.
Na hovno!
Mám asijskou krev. Určitě jste si říkali: „Co to na tom chlapovi je?
Co to na něm sakra je?“
Mít mámu Asiatku není žádnej med. Nedoporučuju to.
Jsou drsný, dala mi co proto. V dětství jsem nepoznal takový to:
„Ty jsi ale chytrej kluk. A šikovnej, hezky si hraj.
Seš šikulka, z tebe něco bude.“
Byl jsem jedničkář: „Mamí, hele, mám samý.“
„No a co?
Mít jedničky je tvá práce, nejseš blbec. Chceš za to snad sušenku?
To se od tebe očekává. Jestli chceš odměnu, udělej něco navíc.
Copak já chodím a říkám: ‚Hele, od rána vařím a uklízím,
co dostanu za odměnu?
Ne.
Dělej, co máš. Jako já.
Ať máme krásně chladnej vztah.
A taky jsme měli.
Nejvíc si z dětství pamatuju, jak na mě máma křičí.
Možná se mě snažila chránit, ale furt ječela: „Vidíš to?
Zase jsi upad! Vidíš to?
Nemáš běhat po baráku! Vidíš to?
Ublížil sis. Vidíš to?
Rozbils to. Vidíš to? Nemáš zlobit! Vidíš to?
Tys to zase shodil! Vidíš to?“
Jednou jsme hráli basket asi pět kiláků od domu.
Někdo si zvrtnul kotník a ozvalo se:
„Vidíš to?“
„Ty vole, tamhle na kopci je tvá máma.“
„Vidíš to?“
Vyrůstal jsem v San Francisku.
Začínal jsem na pumpě u Čanga a Čowa. Na benzínce.
Výplata byla v sobotu. Banky tehdy v sobotu neotevíraly.
Každou sobotu nám platili cash.
Pak nás pozvali na oběd do číny,
koupili pivo, zahráli jsme si poker a o všechno nás obrali.
Po 14 dnech říkám: „Na to seru!
Nakrměj nás levnou čínou a oškubou nás!“
Věc se má takhle.
Číňani jsou komunisti 71 let a asi ještě chvíli budou.
Ale kapitalisti jsou už 2000 let.
Je to tak.
Chcete po představení zajít na čínu? Určitě něco najdem.
A kdyby měli zavřeno…
„Promiň, my zavřeno.“
„Mám tady 500 lidí.“ „Tak to my otevřít.
Pojďte dál, my nabízet půlnoční menu.
Mít půlnoční menu.
Táta byl Žid a dobře věděl,
že na Vánoce vždycky seženeme čínu, protože Číňani na svátky serou.
„Jasně, na Vánoce otevřeno, vy jít dál! Ano, celý den, vy jít dál.
Do prdele s Ježíšem! Máme otevřeno, vy jít dál.
My krachovat, že on narodil ten den? Hovno, nasrat.
Ryby v akvárku nezajímat, co za den.
Pro ně obyčejný úterý.
Vražda prezidenta?
Menu pro dva – sněz, co můžeš. Vražda prezidenta speciál.
Dnes 11. září? Extra výběr. Maso 9 barev a 11 druhů nudlí.
„9/11“ speciál 11. září.
Ano, smutný, my moc brečet, moc smutný.
A pak dostat hlad!
Vejce fu-jung, vepřová rýže, nudle mein, nudle smažené, nudle restované.
A samozřejmě nudle wonton.
Jo, dobře.
Ještě vám nabídneme hovězí s ústřicovou omáčkou.
Ještě vám nabídneme. Hovězí. S ústřicovou omáčkou.“
To není rasistický, ale trefný. Hodně trefný.
Ne.
Chápejte to.
Víte, jak je těžká čínština? Stejně jako angličtina pro Číňany.
Zasekne se jim v krku a nejde ven. „Hovězí s ústřicovou omáčkou!
Hovězí! Ústřicová! Omáčka!“
Víte, koho v Americe nepotkáte? Asijskýho bezdomovce.
Na to zapomeňte.
Asiati si řeknou: „To za to nestát.
My vymyslet něco lepší.
My pracovat s částí těla, co se všichni hnusí.
Nehty na nohou. Upravíme nehty.
Upravíme nehty na nohou. Oškrábeme ten hnus na patě.
Uděláme vám řitní depilaci zepředu.
My hezky tam zajedeme.
Vybělíme vám kaďák. Jasně, proč ne?
Když už vy tady.
Co vybělit řiť? Jenom 25 dolarů navíc.
Namasírovat, vyhonit, nějak ty bělošský prachy dostaneme.
Tak dělej!
Až vy uděláš, udělej na druhou stranu.
Pro mě je to taky potupa. Tak dělej.“
Nejradši mám ale Korejce. Další pracovitej národ.
Korejci.
Dříči.
Až na korejský barbecue, to dost flákaj.
Znáte to. Korejský BBQ:
„Ó, vítejte na korejském BBQ, vítejte. Pozor, uhlí pálí, moc pálí.
Moc pálí. Uhlí pálí. Pozor, moc pálí.“
„Je mi to jasný. Uhlí pálí.
A jak to tady probíhá?“
„Tady máte syrový filet mignon. Prosím. Syrový filet mign…“
„A co já s ním?“
„Vy si ugrilovat. Sám. Vy ugrilovat.“
„Jste snad restaurace, ne?
Vy ugrilovat. Vy mi ugrilovat. Vy.“
„Ne, vy si ugrilovat.“
Zavání to leností, co?
Představte si korejskej bordel.
„Vítejte v korejském bordelu. Pojďte dál!
V tomhle pokoji se sám vykouříte. Vy se vykouřit. Sám. Vy sám vykouřit.
Pak půjdete sem a pořádně se tady ošukáte.
To se vyplatí.
Pak se tady vysprchujete a vypadnete.
Co tady ještě chcete?
Máme další zákazník.“
Dámy a pánové, Takeru Saito.
Zahraješ mi něco, kámo?
No…
Jsem rád, že jsme jako společnost dali konečně mužům…
co proto za jejich nechutný chování.
Na něco se během toho příhodně zapomnělo…
příhodně se zapomnělo na chování mužů.
Chlapi jsou totiž…
prasata, víte?
Přesněji řečeno, máme sklony k prasáctví.
Jsem chlap. Mám k prasáctví sklony.
Kdyby mi manželka řekla: „Smíš se šmajchlovat s mou kámoškou…“
tak to neudělám…
ale asi bych se zeptal…
„Se kterou?“
Nejsem Ježíš.
Mám sklony k prasáctví.
Posledně ve frontě ve Starbucksu stála hezká holka s hlubokým výstřihem,
a mě napadlo: „Hm, k tý tak přijít a udělat…“
Ale neudělal jsem to.
Protože víte, co je ještě lepší?
Moct si objednat cappuccino a nebejt na seznamu sexuálních zločinců.
„Cappuccino pro úchyla Roba.“ „To jsem já. Díky.“
Každej chlap má sklony k prasáctví.
Teď zavařím všem chlapům tady v sále.
Dámy, ten muž, se kterým tu jste, ať jste svoji rok, pět let,
deset let nebo dvacet, ať máte děti nebo vnoučata,
když s váma ten chlap, se kterým chcete strávit zbytek života,
šel poprvé na rande…
úplně poprvé…
chtěl se s váma jenom vyspat, nic víc ho nezajímalo.
Kdyby si mohl vrznout a jít domů, byla by to nejlepší noc v životě.
Nechápejte mě špatně, dámy.
Teď už vás miluje se vším všudy, protože jste úžasný.
Změnily jste ho. No fakt!
Jste skvělý.
Ale úplně poprvé chtěl jenom sex. Nic víc ho nezajímalo.
Nezlobte se, ale chlap vyhledává…
sex.
A když se to zvrhne ve vztah, budiž, nějak to přežije.
Chlap nechce vztah.
Prostě do něj spadne, ani neví jak.
„Co?
Že by ses nejdřív najedla?
Tak něco uklohni.
Proč ne.
U vašich doma? Aha.
Hm, no tak jo.
Ty si věšíš prádlo u mě ve skříni?
Dáváš si ke mně prádlo? Dobrej nápad, aspoň se nezmačká.
Do čeho jsem to kurva spadnul?
Dyť ji jenom šukám.“
Ženě jde naopak o vztah,
a když se to zvrhne v sex, budiž, nějak to přežije.
„A jéje, už je to tady. Bože můj.
Je to tady. Panebože.
Cože? Co? Mám se otočit? Tak už je to tady…
Už je to tady…
Mám se na tebe dívat? Vždyť se na tebe dívám. Dívám se…
Fuj, to je hnus! Panebože!“
Najdou se i výjimky. „Já chci ptáka!“
Takovou hledám, ale jsou hned rozebraný.
Musíte přijít brzo ráno.
„Nadržený holky? Už jsou pryč. Kurva.
Do hajzlu, zase jsem to nestih.“
Na začátku vztahu si to chlap musí emočně spočítat.
Říct si: „Šíleně mě přitahuje, nemůžu bez ní vydržet,
ale…
bude to za tu dřinu stát?
Ukazuje mi svou pravou šílenou tvář, nebo pak bude ještě šílenější?
„Kdes kurva byl?
Viděla jsem tvůj mobil! Že šukáš někoho z Park City?“
Nebo odkaď.
„Kdy to na mě vytáhne?
Co když mi celou dobu lže?
Protože já jí taky celou dobu lžu.
Kdo vlastně jsem?“
A pak do toho jdou.
Jdou do vztahu.
Jdou do vztahu podle toho, jak moc je přitahujete. Toť vše.
Chlapi prostě hledaj ženskou, ze který budou šílet,
bez který nemůžou vydržet, která je děsně rajcuje.
Krása rozhodně hraje roli.
Furt mi někdo říká: „Robe, tvá žena je pro tebe moc kočka.
A já: „No jo, takovou jsem chtěl.
Takový mám rád.“
Krása rozhodně hraje roli.
Lidi rádi slyší: „Krásné děťátko, moc krásné.“
To člověka vždycky potěší. „Krásné děťátko.“
Nikdo nechce slyšet:
„Jé.
Co se mu stalo?
Požár?
Necháte si ho? Měli byste.
Aspoň na čas.“
A tak chlap skočí do vztahu.
Víte, co je na chlapech zvláštní?
Že na vztahu pracujou úměrně tomu, jak moc je přitahujete.
Když má chlap pocit, že je žena stejně přitažlivá jako on,
věnuje tomu vztahu jistou míru oddanosti, času a úsilí.
Ale když je se ženou, o níž ví, že je mnohem atraktivnější než on,
snaží se daleko víc.
Řekněme, že chodí s modelkou od Victoria's Secret. Sledujte.
„Copak, miláčku? Co?
Povídej.
Nemůžeš najít klíčky od auta?
Jejda!
No tak ti koupíme nový auto!
Jasně, všecko zařídím!
Ale jistě, užij si masáž a manikúru. Najdu si druhý zaměstnání.
Na co spánek? Vzala sis siláka.“
Ale když ví, že jsou s partnerkou zhruba stejně atraktivní…
„Copak, miláčku? Co?
Nemůžeš najít klíčky od auta?
No…
To se asi projdeš, holka.
Vždyť ti pomáhám!
Třeba si cestou domů vzpomeneš, kam sis dala klíčky od auta!
Jsem v práci!“
Ale bejt to ta modelka…
„Copak, miláčku? Co? Povídej.
Tys nechala děti v obchoďáku?
Tak si uděláme nový!
No jasně. Bude to sranda!
Ale když ví, že jsou s partnerkou zhruba stejně atraktivní…
Copak, miláčku?
Tys nechala děti v obchoďáku?
Seš padlá na hlavu?
Jasně, že jsou se mnou.
Přece nebudou volat tomu, kdo je tam nechal.
Nejsou padlý na hlavu.
Našly ty tvoje zasraný klíčky!
Jsem v práci!“
Ale bejt to ta modelka…
„Copak, miláčku? Co?
Tys zabila mou matku?
No jo, byla na tom dost špatně.
Někdo musel zakročit.
Děkuju.
Miluju tě.“
Ale když ví, že jsou s manželkou zhruba stejně atraktivní…
„Copak, miláčku? Co?
Tys zabila mou matku?
No jo, byla na tom dost špatně.
Někdo musel zakročit.
Děkuju.
Miluju tě.
Děkuju.“
Víte, přiznám se, že se manželka chtěla rozvést.
Jsme svoji deset let.
A každý tři měsíce se chce rozvádět.
Za 14 dní to přijde zas. Vím to.
Zvládnu to, jsem zvyklej. V tomhle věku to nemůžu vzdát.
Je těžký mít mladší partnerku.
Pořád má…
naději, víte?
Tu nejde jen tak vymýtit.
Po dvou letech manželství mi žena řekla:
„Nelepší se to.
Říkals, že se to zlepší, ale no mejor.
No mejor. Nelepší se to.
Tak na co pořád čekám, co? Utíká mi mládí. Sbohem, mládí, pápá.“
A já: „Musíš se přehoupnout přes kopec.
Trvá to tak tři roky, a pak budeš ráda, že jsme to ustáli.
Budeš za kopcem.“
A po třech letech: „Tak jsme za kopcem.
Ale není to lepší, no mejor. Tak na co pořád čekám?
Utíká mi mládí.“
„Zlato, špatně jsem se vyjádřil.
Myslel jsem spíš pět let. To už máme společnou minulost.
Pět let? Páni. Ještě že jsme nevycouvali.“
A po pěti letech…
„Tak jo, máme společnou minulost.
Ale není to dobrá minulost. No mejor.
Na co pořád čekám? Utíká mi mládí. Sbohem, mládí.“
Až jsem jí musel říct: „Víš, miláčku, je snadný to vzdát.
Klidně to vzdej,
nemůžu ti bránit.
Najdeš si chlapa raz dva. Jsi přece krásná, chytrá, úžasná.
Mladá. Pořád máš svoje mládí.
Najdeš si chlapa raz dva.
Budete mít stejnej vztah, jako jsi měla se mnou,
a zase se začneš nudit. „Kdy se to zlepší? Moje mládí!“
Odejdeš od něj a najdeš si hned jinýho.
Jsi krásná, chytrá, úžasná. Najdeš si chlapa raz dva.
A budeš mít stejnej vztah s ním, jako jsi měla s ním,
jako jsi měla se mnou.
Nebo…
si konečně uvědom…
že za tvoje problémy…
já kurva nemůžu!
Vyřeš si to!
Můžu tě udělat šťastnější, ale ne šťastnou.
Svoje feliz si musíš zařídit sama.
Možná nechápeš, že jsem tvůj princ na bílým koni.
Možná jsi nečekala, že tvůj princ bude vypadat jako já.
Starej a zakrslej. Ale tvůj princ jsem já.“
To poslední jsem jí zatím neřekl, ale jsem takhle blízko.
Sice tvrdím, že žena musí umět být šťastná,
ale šťastnější ji činíme my.
To „ší“ je na nás. A ať není „ne“ – nešťastná.
Čiňte ji šťastnější.
Naučte se ženě naslouchat. Rozumět tomu, co říká.
Ale nedělejte, co říká.
To ona nechce. Musíte rozluštit, jak to do prdele myslí.
Žena totiž mluví v šifrách, a je na nás tu šifru rozluštit a pochopit,
co je pro vztah nejlepší.
Třeba když moje žena řekne: „Jdu si dolů pro vodu,“
ve skutečnosti říká: „Dojdi mi dolů pro vodu.“
A když se zeptám: „Mám ti tam dojít,“ ve skutečnosti říkám:
„Nenuť mě tam chodit.
Dole je příšerná zima.
A nemám kalhoty.
Musel bych si vzít kalhoty.“
Když moje žena řekne…
„Jsem fakt utahaná,“ ve skutečnosti říká:
„Schovej to péro!
Cítím ho na zádech!“
To vypadá hrozně, pardon.
I chlap mluví v šifrách.
Třeba když pozdě v noci řekne: „Miláčku, co trošičku stáhnout topení?
Co myslíš? Jenom trošičku. Co? Maličko ho stáhnout.
Malilinko stáhnout topení?
Ve skutečnosti říká: „Já tady zdechnu!
Celej večer se v kuchyni chladím o podlahu.
Svlík jsem se do naha. Mám se stáhnout i z kůže?“
Žena mi třeba řekne: „V noci jsem měla zvláštní pocit.“
Já řeknu: „A co?“ „Ovanul mě chladnej vzduch.“
A já odpovím: „To nasere. To člověku pěkně rozhodí spánek.
Takovej příjemně osvěžující vánek.
Radši zkontroluju okno.“
To jsem řekl.
Ale nemyslel jsem si to.
Chtěl jsem říct:
„To byla klimoška, do prdele!
Když jsi usnula, zapnul jsem klimu, abych se kurva neroztek!
Mám o dvacet kilo víc než ty!
Ty bys usnula i ve svetru.“
Měl bych se víc snažit. Naše romance je obvykle o ničem.
Žena vám dává všechno.
Svůj život, svoje mládí.
Věnujte se jí naplno, potřebuje to.
Musí si připadat mimořádná.
Na Vánoce jsem to pěkně posral.
Čekal jsem až na konec večera.
Což byla chyba.
Manželka už ležela. Byla v posteli.
V posteli.
Pomalu usínala, a já nahodil romantiku.
Přitulil jsem se k ní, znáte to:
„Miláčku…
Jo, seš to ty, v pořádku.
Supr, radši jsem si to ověřil.
Miláčku, veselý Vánoce.
Co si trochu zašpásovat?
Jsou Vánoce.“
„Veselý vánoce.
Ne.“
„Vždyť jsou Vánoce.“
„Nezájem.“
„Nemusíš nic dělat.“
„Co to znamená?“
„Díky za nabídku, ale nemám zájem.
Ale seš milej.“
„Prosím.“
„Povím ti, jakej jsem měla den, jo?
Když ty jsi ještě spal, já vstala a zabalila dárky pro holky.
A když sis hrál s mobilem,
tak jsem holky oblíkla.
A když sis pořád hrál s tím zasraným mobilem,
prostřela jsem a uvařila.
Při rozbalování dárků jsi předstíral, že to natáčíš, a pořád sis hrál s mobilem.
Rozbalily jsme dárky, hrály jsme si,
pak jsem je hezky vykoupala, přečetla jim pohádku a uložila je.
A nakonec…
jsem se taky osprchovala a chystám se usnout.
A ty si myslíš, že po tom všem budu mít ještě chuť na sex,
abych se musela znova sprchovat?
Gracias. No, gracias.“
„Už mohlo bejt po všem.
Fakt, mohli jsme to mít dávno za sebou.
Ještě před tou sprchou.
Stihnul bych to do tý části o sprše. Vážně, nemuseli jsme…“
„Ne. To je tu problema, no mi problema.“
Přiznám se…
že jsem byl maličko zhulenej.
Ze zdravotních důvodů.
Bylo to zdravotní. Nezbytný.
A…
Neměl jsem kalhoty. To byste měli taky vědět.
Sejdu dolů do kuchyně,
otevřu lednici, tam zbytek dýňovýho koláče…
a šlehačka ve spreji.
No a… nikdy předtím ani potom jsem to nedělal.
Vezmu tu šlehačku…
Snědl jsem totiž modrou pilulku.
Nevěděl jsem, kam to dospěje, ale spatřil jsem…
kokosový lupínky.
„Jo! Paráda.
Jo.“
Docela dobře držely.
Ne sice všechny, ale většina.
Tak mě napadne…
„Naval čokoládový lupínky, ty mrcho. Určitě máme čokoládový lupínky.“
A měli jsme! Přímo tady.
Posypu se kouskama čokolády. Ty větší sice spadly, ale ty menší ne.
Menší kousky jsou klíčem k úspěchu.
A pak mě napadlo: „Jestli je v tý lednici i karamel…
tak se z toho poseru.“
A byl tam karamel! Fakt tam byl! Takhle ho vezmu a udělám:
„Robbie…
Robouši!
Robertku!
Robbie!
Robíku!
Robbie!“
A kdo nevykoukne zpoza rohu?
Manželka.
„No tak dobře.
Asi budu muset ochutnat.“
„Udělej si vlastní!“
Díky, vážení, jste skvělí.
Díky.
Tak jo.
Dámy a pánové, mám pro vás bonus, i když je to spíš…
bonus pro mě.
Moje úžasná dcera,
Elle Kingová.
Díky.
Víš, býval jsem Rob Schneider, ale teď…
jsem táta Elle Kingový.
Mám tě moc rád.
Nikdy jsme spolu veřejně nezpívali, tak mě napadlo to dneska zkusit.
- Tak jo. - Mám to u něj.
- Beru. - To dokážeš!
Je to ukolébavka.
Bonbónově oblečený klaun, písečný muž mu říkají.
Každou noc se ke mně vkrádá po špičkách.
Prachem hvězdným aby mě posypal
a do ucha mi zašeptal:
„Spinkej,
všechno je v pořádku.“
Zavřu oči své.
Pak odletím…
do noci magické.
Jemně si odříkám…
Modlitbu tichou…
jak to snílci dělají.
Pak usnu…
a zdají se mi sladké sny o tobě.
Ve snech
kráčím…
s tebou.
Ve snech si povídám
s tebou.
Těsně před…
úsvitem…
se probudím,
a ty
jsi pryč.
Nemohu si pomoct.
Když se rozbrečím…
Vzpomenu si,
že ses loučil.
Jaká škoda,
že tyhle věci…
se dějí jen…
v mých snech.
Teď ty, broučku.
Jen…
ve snech.
V krásných…
snech.
Jsi krásná. Děkuju.
To dokážeš!
Celou noc!
VĚNOVÁNO PAMÁTCE DR. RENE LAPID A RAYMONDA FRANCISE
- Pozdravíš? - Ahoj.
Ahoj. Jmenuju se…
Teď ty.
Čau všichni.
Díky, že jste přišli. To je má rodina. Mám vás rád. Děkuju vám.
Moc si toho vážím. Jste skvělí.
Díky moc.
Překlad titulků: Jiří Nehyba