Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
NETFLIX-ALKUPERÄISDOKUMENTTI
Toimintaa!
Kiirehtikää! Liikettä nyt!
Liikettä!
Tuli leviää! Nopeasti nyt!
Nyt, Poncho!
Lapsuus määrittelee ihmisen elämän.
Minulla on pienestä pitäen ollut läheinen suhde elokuviin.
Mutta elokuviin liittyy myös yksinäisyyden tunne,
joten ne ja yksinäisyys kulkevat käsi kädessä.
Elokuva alkoi muotoutua vuosien mittaan eri tavoin.
OHJAAJA
Totta puhuen en tiedä, missä Roma sai alkunsa -
ja milloin se oli vain osa muistelun prosessia.
Käsikirjoitusta ei aluksi ollut, enkä aikonut sellaista kirjoittaa.
Halusin vain toisintaa sen aistielämyksen.
Minulla oli satoja muistiiinpanoja muistoistani.
Muistoista, jotka eivät olleet vain anekdootteja ja tapahtumia -
vaan myös pieniä detaljeja.
Teen paljon taustatyötä elokuviini.
Ihmisen poikiin tutkin hyvin kattavasti -
eri tutkijoiden töitä.
He olivat nähneet ennalta 2000-luvun tietyt trendit.
Gravityssä keskityin -
liikkeen mekaniikkaan painottomuudessa.
Mutta tässä oli kyse muistoista.
LAVASTAJA
Työni lavastusosaston Eugenion ja Barbaran kanssa -
ei sisältänyt koskaan listoja.
Se koski paljon enemmän abstraktioita.
He käyttivät tiettyjä omia muistojaan -
luodakseen tulkinnan siitä, mitä olin pyytänyt.
Aloimme käydä avoimempaa ja kattavampaa dialogia -
kuin mitä paperilla oli.
Siinä ovat kommenttini tätä koskien.
Emme löytäneet tarvitsemiamme laattoja mistään.
Juuri oikeita oli vaikea löytää vain kuvausteni pohjalta.
Yhtäkkiä löysimme kylpyhuoneen, joka ei oikein toiminut kuvauspaikkana,
mutta jonka laatat olivat juuri oikeita.
Kun sitten näin ne laatat,
tulvi mieleeni muistoja ja niiden mukana muita yksityiskohtia.
Sitä kautta minulle alkoi avautua yhä lisää muistojen ovia.
Siitä elokuvassa oli kyse.
Siitä, että sain taltioitua muistoistani mahdollisimman suuren osan.
Talon toisintamiseksi tarvitsimme oikeanlaiset huonekalut.
Perheeni huonekaluja oli ympäriinsä Colimassa, Tijuanassa -
ja osa Veracruzissa.
Meidän piti siis pyytää niitä -
perheenjäseniltämme lainaan.
Taisimme saada noin 70 - 80 % alkuperäisistä huonekaluista.
Eugenio teetti identtiset kopiot niistä, joita emme löytäneet.
Minulla oli ideoita muistoihini perustuvista asuista.
Mutta oli hyvin tärkeää varmentaa kuvista,
miten hyvin muistamani vaatteet täsmäsivät siihen aikaan.
Muistoihini sukeltaminen ilman käsikirjoitusta -
vain hyvin väljän juonihahmotelman kanssa -
tarkoitti sitä, että se, mikä tässä elokuvassa olisi todellista,
johtuisi niistä tuntemuksista.
Sama sotku mutta kaikkialla.
Vielä yksi juttu. Jääkaappi.
Jääkaapin on oltava täynnä pusseja, kääröjä ja sen sellaista.
Sieltä pitää olla mahdoton löytää mitään.
-Alumiinifoliota ja... -Joo.
-Tupperwarea ja sellaistako? -Oliko niitä silloin?
-Oli. -No sitten paljon niitä.
Halusin varmistua, että kohtausta kootessani -
saisin voimakkaan tuntemuksen siitä ajasta, tilasta -
sekä jopa hajuista muistoissani.
-Se näyttää pianolalta, mutta pidän siitä. -Se on hyvin hallitseva.
Aivan. Juuri niin.
Tosi siistiä.
-Onko se aivan keskellä? -Tämän kuution keskellä.
Aiemmat käsikirjoitukseni ovat olleet hyvin kerronnallisia.
Kutsumme sitä veljeni Carlosin kanssa kerronnalliseksi viemäröinniksi.
Siihen kuuluu tarinan rakenne, tiedon kulku -
ja dramaattisen painotuksen jakaantuminen hahmojen välillä.
Tässä ei sitä ole. Päätimme ensin, mitkä hetket kuvaamme.
Tarina kasvoi sitten niiden hetkien ympärille.
Mielestäni se on kaunista.
Tarina rakentuu siitä, mitä elokuvassa itsessään tapahtuu.
Toinen, eli seuraava otos, on tämä.
Tuo on maalattava. Tuossa on musta aukko.
Tätä on ehkä hieman avattava.
Tänne tarvitaan ikkunoita.
Muisteluprosessin aikana aloin yhtäkkiä kirjoittaa asioita ylös.
Cleon hahmo perustuu Liboon, Liboriaan.
Kyselin häneltä loputtomasti kysymyksiä päivittäin viikkojen ajan.
Kaivelin hänen muistojaan.
Pidin hänen päivittäisrutiineistaan hyvin tarkkaa kirjaa.
En pelkästään aktiviteeteista, vaan pienimmistäkin detaljeista.
Kuten siitä, miten hän istui sängyllään herättyään.
Mitä hän teki ensin? Mitä hän näki ensin?
Minne hän sitten meni? Mitä hän sitten teki?
Kun hän teki aamiaista, mitä hän teki ensin?
Hän oli täysillä mukana ja piti sitä mielenkiintoisena.
Elokuvassa Ja äitiäs kans Tenochin hoitajaa -
näyttelevä henkilö on Libo itse.
Kiinnitin hänet rooliin.
Haloo? Pieni hetki.
Sinulle.
Olin kiinnostunut lastenhoitajan tarinasta,
koska Libo ja minä keskustelimme paljon.
Kuten vaikka hänen lapsuudestaan Oaxacan Tepelmemessä.
Tenoch luuli, ettei ollut käynyt Tepelmemessä,
Leodegaria Victorian kotikaupungissa.
Leo, hänen lastenhoitajansa, muutti Mexico Cityyn 13-vuotiaana.
Hän kasvoi rajoitusten keskellä.
Lapsena minua järkytti hänen kuvauksensa nälästä ja kylmyydestä.
Keskiluokkaisen perheen lapselle -
ne vaikuttivat abstrakteilta ja etäisiltä asioilta.
KOEOTOS CLEO / ELOKUU 2016
Aloitimme roolitusprosessin. Kävimme läpi tuhansia naisia,
mutten välittänyt siitä, olivatko he ammattinäyttelijöitä.
Etsin sopivaa henkilöä.
Siinä mielessä olimme rajoittuneita,
että heidän tuli muistuttaa esikuviaan.
Heitä, joista meillä oli kuvia, ja heitä, joista minulla oli muistoja.
Heissä täytyi henkilöityä niiden hahmojen syvin olemus.
Sen lisäksi heidän oli osattava näytellä.
Valkoinen vaasi putosi, rouva.
Niinkö?
Se putosi, kun puhdistin sitä.
Se meni rikki.
Halusin heidän olevan sitä, mitä he ovat.
En halunnut kenenkään näyttelevän alkuperäiskansaan kuuluvaa naista.
Sen sijaan halusin työskennellä alkuperäiskansan edustajan kanssa,
että hän toisi rooliin jotain, mitä en ollut ajatellut.
Toisen ihmisen mysteerin, jota ei voi edes käsittää.
Sitten hän antoi kirjeen. Mutta se oli osa isoa kirjekasaa.
Ne putosivat hänen kädestään maahan.
Tunnistin niistä Moisésin koukeroisen käsialan.
Noukin kirjeen ja avasin sen.
Aloin haastatella joitakin ehdokkaita.
Yksi sanoi osaavansa mixtecoa jopa paremmin kuin espanjaa.
Halusin kuvata yhden pienen kohtauksen mixtecoksi puhuttuna.
Sitten heti aloin ymmärtää asioita.
Jos puhutaan luokkien ja etnisten ryhmien välisestä epätasa-arvosta,
joka maassamme vallitsee,
on vaikutus vielä suurempi, jos etninen ryhmä puhuu -
useita alkuperäiskansojen murteita eikä espanjaa.
Moisés oli itse kirjoittanut sen.
Hän kirjoitti: "En saa sinua mielestäni. Ikävöin sinua."
-Voi raukkaa. -Hänkö? Ei ole.
Pidin siitä, että he osasivat kieltä,
jota muut perheessä eivät ymmärtäneet.
He pystyivät jakamaan henkilökohtaisia hetkiä puhuessaan omaa kieltään.
Hän kirjoitti saman rakkauskirjeen kaikille.
Eikä!
Se paskiainen lähetti saman kirjeen kaikille!
-Mitä? En voi uskoa sitä! -Lähetti!
Laitoin tämän jo korkeammalle. Se on muutettava.
Koko juttu nousi ylös, kun hän istuutui.
Yksi, kaksi, kolme.
Siihen liittyy myös pääosin symbolinen elementti.
Elokuva alkaa otoksella maasta -
ja päättyy otokseen taivaasta.
Mutta maatakin katsoessa siitä heijastuu taivas.
Otos alkaa tästä kuivasta osasta.
Hän käyttää letkua ja vesiämpäreitä -
huuhdellakseen sisäpihan.
-Hakisinko ämpärin? -Joo, hyvä idea.
Kuin tasaisesti kuvaan laskeutuva esirippu.
Se heijastus alkaa elävöityä -
ja tulla todenmukaisemmaksi kuin maa, joka symboloi todellisuutta.
Toisaalta se on osa muistojeni Meksikoa.
Jokin on yhä läsnä tänäänkin: pään päällä lentävät lentokoneet.
Niiden ääni sitoutuu vahvasti Mexico Cityyn.
Muissa paikoissa taivaalle kuulumattomat -
yli lentävät koneet ovat vain metallinpaloja.
Homma on näin.
Saippuavaahdon ja tumman veden on annettava tulla kuvaan.
Sitten on odotettava vielä tummempaa vettä.
Se näyttää kivalta, kun kaksi eri sävyistä vaahtoa kohtaa.
Kaunista. Ja sitten se räjähtää.
Näyttelijöille ei annettu käsikirjoitusta.
Kun Cleo palaa...
He eivät tienneet, mitä tapahtuisi.
Niin teemme seuraavaksi.
Silleen. Selitän sen tuolla.
Kerroin joka näyttelijälle -
asioita, joita vain he tiesivät.
Blokattuamme kohtauksen, mikä on aina tarpeen -
kameran asettelua varten,
rajoitin harjoituksia, ettemme menettäisi hyviä hetkiä.
Harjoittelimme kuvatessamme.
Miksi teemme sen niin usein tältä puolelta?
Tiedättekö, miten elokuvissa kohtaukset näkyvät molemmin puolin?
Sitä teemme nyt. Kuvasimme jo tuolta puolen,
joten kuvaamme nyt tästä.
Yksikään otos ei ollut samanlainen, koska jokaisen jälkeen -
puhuin esimerkiksi lapselle pyytäen häntä pudottamaan haarukan.
Sitten sanoin toiselle: "Sinua ärsyttää hänen kömpelyytensä.
Jos hän pudottaa haarukan, nosta äläkkä."
Aloitan, koska kerron vitsin.
Se oli vaikeampaa ammattilaisille kuin amatöörinäyttelijöille.
Se vaikutti Marinaan, ammattinäyttelijään siten,
että kohtauksesta tuli heti kaoottinen.
He sanoivat vuorosanojaan, ja kesken kaiken haarukka putosi.
Sitten he nahistelivat siitä.
Mutta lopulta he sitten jatkoivat siitä, mihin jäivät.
Hän sanoi sen olleen vaikeinta, mitä hän oli tehnyt.
Hänen oli päästettävä irti, vaikka hän oli ammattilainen.
Samaan aikaan muut vain olivat läsnä.
Lasten kulttuurisia viittauksia on vaikea pyyhkiä pois -
ja yrittää välittää se, mitä heidän tulisi sanoa.
En halunnut pakottaa heitä irti omasta syvimmästä olemuksestaan.
Halusin heidän antavan minulle -
sen mystisen jutun, jota ei voi luoda tai tehdä:
henkilön yksilöllisyyden mysteerin.
-Isä lähtee huomenna. -Onko elokuvassa huomenna perjantai?
-Onko huomenna... -Perjantai.
Aivan, mistä tiesit?
Sanoimme: "Hän lähtee perjantaina."
Hetkinen, mitä minä sanon? Ei hän huomenna lähde.
Ei hän huomenna lähde vaan perjantaina.
-Aivan, hän palasi etuajassa. -Cleo sanoi jotain.
Joo, Cleo sanoi hänen lähtevän huomenna.
-Se oli Adela. -Ai niin, Adela.
Hän sanoi niin Cleolle.
Sanoi, mutta hänen selkänsä oli kameraan päin. Se on hyvä.
Mutta sanoiko hän sen jo?
Joo, mutta voin korjata sen, koska kasvoja ei näy.
Kiitos paljon.
-Hiljaisuutta. -Toimintaa.
-Kutsukaa koiraa! -Isä tuli etuajassa kotiin!
Poikki!
Meidän oli valittava elokuvateatteriksi Metropolitan tai Alameda.
Alameda oli remontoitu, joten valitsimme Metropolitanin.
Libo tapasi käydä niissä sunnuntaisin.
Hän kertoi aina käyneensä kotikaupunkinsa elokuvateatterissa -
siitä riippumatta, mikä elokuva pyöri.
Hän nautti niistä silti.
Käytetään nailonnarua.
Avustajat eivät järjestyneet vain sanomalla: "Tarvitsemme heitä 500."
Meillä oli tietty määrä avustajia, jotka sitten -
jaoimme autoihin ja jalkakäytävälle.
Piti päättää, ketkä menisivät minnekin.
Teimme demografisen analyysin.
Emme laskeneet pelkästään miehiä ja naisia,
vaan myös sen, mistä sosiaaliluokista he olivat.
Ja joka sosiaaliluokasta laskimme eri etnisyydet.
Nämä ovat alkuperäisasukkaita, nämä mestitsejä,
ja näistä tulee valkoisia meksikolaisia.
Se oli työlästä, mutta sen jälkeen -
meillä oli valikoima valmiina. Käytimme suuria paperiarkkeja.
Järjestelimme kasvot kaikkien demografioiden mukaan.
Silloin valitsin heidät. En niinkään näyttelijää henkilönä,
vaan sopivan valokuvan perusteella.
Jokaiselle valokuvalle valitsimme tietyn rooliasun,
hiustyylin, parran -
tai jopa heidän pitämänsä asusteet.
Myös avustajille, joita ei kunnolla näy.
Mikä on huutosi?
Ei, ei se käy.
"Tule ostamaan Herbie-lelusi!"
"Osta Riemukupla-leluauto!"
-Entä sinun huutosi? -Marenkia!
-Toimintaa taustalla! -Toimintaa!
Se voi mennä alemmaskin.
Ensimmäistä kertaa päätin poistaa itseltäni viittaukset.
Viittaukset muihin elokuviin. En sallinut yhtäkään.
Eugenio piti eräästä asetelmasta, mutta minun oli hylättävä se.
-Eugenio? -Täällä. Etsin sinua.
-Mitä? -Katso kuvaa alhaalta.
Nuo kaksi tukkia estävät näkyvyyden veteen.
Joo, katsotaanpas.
Ymmärrätkö?
Se oli kyllä kaunis muttei minun.
Se tuntui viittaukselta, joten en halunnut sitä.
Niinpä asettelimme otoksen uudelleen. Eugenio piti siitä toisesta,
ja olin kyllä samaa mieltä. Mutta tämä asetelma oli aito.
Tämä tähän.
Oletko valmis? Tuo se iso kivi.
Siihen sitä vasten lepäämään.
Kohtauksen rakentaminen oli elintärkeää.
En halunnut täydellistä ja ideaalista ajoitusta.
Halusin, että näyttelijät tuottavat tosielämän ajoituksen.
Hän hakee paitansa.
Tämä on sama päivä mutta myöhemmin.
Tällä piknikillä miehet ampuvat aseilla.
Aikuiset miehet siis.
Vanhemmat lapset pelaavat tässä jalkapalloa.
Ja nuoremmat lapset, kuten sinä ja Rodrigo,
tulevat juosten metsästä, joten kuunnelkaa.
Olette siis tässä.
Lähdette tästä kävelemään tuonne.
-Kiitti. -Ok.
He menevät tuon ryhmän kanssa.
Seuratkaa te kaksi minua.
Naiset istuvat tässä. Heippa!
-Hei. -Pystytkö kävelemään niillä kengillä?
-Pystyn. -Hienoa.
Kaikki tekevät omaa juttuaan, ja vanhemmat ovat jo jurrissa.
Siis...
Näiltä nuorilta naisilta ei kannata totuutta piilotella.
Meidän on siis löydettävä...
Voimme siivota vähän, jos teidän on käveltävä.
Koettakaa tehdä jotain.
Kun kuvaa pitkän otoksen, siinä ei tulkita jotain -
ja sitten toisteta sitä -
täysin samoin uuteen otokseen -
yrittäen pitää jatkuvuutta yllä ja kuvaten samalla varaotoksia.
Sillä tavoin jää loukkuun ensimmäiseen tulkintaan.
Tässä muutimme asetelmaa alituiseen löytäen uusia juttuja.
Hetkinen, nyt tajusin. Kävelkää tämän halki.
Kun nouset ampumaan, seiso tuolin tuolla puolen.
Nyt sinun on käveltävä tänne asti.
Tässä huudat Cleoa vahtimaan lapsia.
Käytit juuri sanontaa, jota ei silloin ollut.
-"Varovasti, Pepe." -"Varovasti", hyvä.
Valmista? Kokeillaan uudestaan.
-Mitä sitten? Eivätkö naiset ammu? -Eivät.
Saimme usein tosi hyvän otoksen.
Melkein täydellistä! Koeta hitaammin, mutta tämä oli hyvä.
Ja silti kuvasimme yhtä kuuden minuutin otosta 62 kertaa lisää.
Carlos, kävele nopeammin.
Mene paikoillesi aiemmin. Muut pärjäsivät hyvin.
Eduardo, älä pysy paikoillasi.
-Sori. -Kulje tuohon suuntaan.
Anya, yritä saavuttaa Lola nopeammin.
Alejandro, kulje paikoillesi hitaammin. Odottelet vain tässä.
Joo, anteeksi!
Hoidetaan homma.
Halusimme vangita totuuden hetken.
Viscontin Ludwig II:ssa oli kakku.
Hän vaati, että se tehdään alkuperäisreseptillä.
Hän olisi voinut tehdä feikkikakun, mutta hän vaati alkuperäisreseptiä.
Se on jotain, mitä yleisö ei edes huomaa.
Pidin sitä ennen liioitteluna.
Itsepäisenä oikkuna.
Mutta minulle selvisi, että detaljeista huolehtiminen voi olla vapauttavaa.
Sitä kuorii pois elementtejä -
yrittäessään vangita näkymättömän.
Jotain abstraktia.
Yksi hetki kiteytti sen todellisuuden.
Minä halusin järkähtämättömästi kuvata kotikadullani.
Eugenio muokkasi sen kadun aikakauteen sopivaksi,
sillä julkisivut olivat muuttuneet aikojen mukana.
Miksi siellä? Koska siellä lepää tämän kaiken ydin.
Aika on edennyt, mutta se paikka ei. Aikaa ei voi tuoda takaisin.
Mielikuvat paikasta viipyvät pidempään kuin itse aika.
Aika haihtuu välittömästi.
Voisi kai sanoa, että olin itsepäinen.
Sen olisi voinut kuvata muuallakin. Kuka sitä edes huomaisi?
Mutta jokin olennainen siinä teki siitä entistä tärkeämpää.
Kuvausryhmä todisti kriisiäni.
Tämä elokuva taisi laukaista -
vakavan sisäisen kriisin minussa.
Se laukaisi minussa tunteita, joiden olemassaolosta en tiennyt.
Kuvasin kohtausta -
ja olin pahalla tuulella.
Olin niin pahalla tuulella, että menin vain kävelylle.
Kävellessäni kysyin itseltäni: "Miksi olet niin vihainen?
Olet saanut mahdollisuuden luoda lapsuuden kotikatusi pikkutarkasti.
Niiden samojen autojen kera, joita siellä oli parkissa.
Avustajien kanssa, jotka näyttävät aivan vanhoilta naapureiltani.
Voin leikkiä tällä hiekkalaatikolla.
Minulla on upea tilaisuus."
Minulla oli lisäksi oma aikatauluni ja hallitsin kuvauksia -
ilman paineita muilta kuin itseltäni.
Minun oli rauhoituttava. Sanoin itselleni:
"Kuvausryhmä tekee hyvää työtä, eivätkä he mokaile.
Ei ole syytä olla vihainen."
Niinpä palasin kuvaamaan kohtausta,
joka ei mennyt ihan nappiin. Sanoin näyttelijälle: "Tunnet tukehtuvasi.
Tiedätkö sen tunteen?" "Kyllä."
"Tarkoitan henkistä tukehtumista." Hän kertoi henkilökohtaisen tarinan.
Sanoin siihen: "Hyvä, käytä sitä."
Sanoin: "Kun nouset autoon, olosi on vähemmän tukahtunut.
Ajat pois ja hengität vapaasti ensi kertaa vuosiin."
Kohtaus onnistui hienosti, ja tajusin juuri kuvanneeni kohtauksen,
jossa isäni hylkää perheeni.
Ensi kertaa en tuominnut tilannetta ulkopuolisena,
vaan yritin ymmärtää, mitä hän tunsi.
En oikeuta moraalisesti hänen tekoaan tai tapaa, jolla hän sen teki.
Sen sijaan ymmärsin, mitä hän tunsi.
Se on jotain, mitä en ollut aiemmin nähnyt.
55-vuotiaana...
En ollut aiemmin löytänyt sitä näkökulmaa siihen kohtaukseen.
Kun tekee ohjaajana elokuvaa,
ei hahmojaan voi tuomita.
Heidän motiivejaan ja suhteitaan vain yrittää ymmärtää.
Ohjasin hahmoa, jonka olin aiemmin tuominnut.
Paha tuuleni -
ei johtunut kuvauspaikan dynamiikasta.
Se johtui siitä, mitä olin toisintamassa.
Jossain vaiheessa tajusin, miten hullua se oli,
että olin lapsuudenkodissani perheeni identtisen kopion seurassa.
He pukeutuivat ja käyttäytyivät aivan samoin.
Se tuntui vähintäänkin oudolta.
Nyt se on tosiaan sisällä.
Eron voi tuntea.
Tämä on jo kunnon sade.
-Poikki! -Vesi poikki.
Elokuva alkoi kasvaa projektin alettua.
Se kasvoi noin kolminkertaiseksi.
Se kasvoi kooltaan ja kunnianhimoltaan. Kaikki kasvoi.
Muistissani oli tarina, ja kaikki oli pienempää.
Sitä on myös varma, että tietyt paikat löytyvät.
Mutta sitten todellisuus astuu kehiin: logistiikka on hullua,
ja tietyt paikat on muokattava.
Sen kuvaamiseksi, kun nainen kävelee kaupungin halki,
on autojen ja jalankulkijoiden istuttava siihen aikakauteen.
Kaikki on luotava uudelleen.
Loimme Baja Californian ja Insurgentesin kulman täysin uudelleen.
PUISTOKATU YLIKULKU
Siellä kuvasimme hänet ylittämässä puistokadun.
Insurgentes on muuttunut niin, ettei se onnistunut siellä.
Minulle tuli pakkomielle luoda se uudelleen täysin samanlaisena.
Sama morsiusliike,
samat vaateliikkeet ja ravintolat.
Sen piti olla identtinen, ettei sitä tarvinnut miettiä.
Siten saatoimme antaa ajan kulua siinä filmaattisessa hetkessä.
Vain minä tunsin sen tarinan ja tapahtumaympäristön.
Vain minä tunsin omat muistoni.
Tämä pitää ulottaa tälle puolelle.
Olen aina osallistunut elokuvieni kuvamaailman rakentamiseen.
Aivan kuten juuri ennen auringonnousua oli hyvin pehmeä valo.
Se tarkoitti, että minun oli oltava enemmän siinä mukana.
Minun oli istuttava kameran vieressä ja katsottava kuvaa.
Se laukaisi muistoja, jotka toivat uusia yksityiskohtia kuvattavaan kohtaukseen.
Minun oli oltava hyvin läheisesti tekemisissä kuvauksen kanssa.
Tehdään siitä pehmeämpi.
Tiesin myös, missä kameran tulisi olla -
ja millainen valaistuksen ja tunnelman tulisi olla.
Olen kuvannut pitkiä otoksia kaikkiin elokuviini.
Nyt päätin tietoisesti olla hyvin tinkimätön sen suhteen.
Nopeasti. ND-filttereitä ei ole. Pelottavaa.
-Valmis. -Nopeasti.
Kun kuvaa pitkän otoksen laajakuvana,
ei priorisoi hahmoa -
eikä ympäristöä.
Kontekstilla ja hahmolla on sama painoarvo.
Oikeastaan ehkä konteksti on jopa tärkeämpi.
Hahmo vain lipuu sen kontekstin läpi.
Elokuvan Ja äitiäs kans jälkeen olen ollut kiinnostunut -
subjektin ja kontekstin suhteesta.
Lähikuvassa korostuvat subjekti,
näyttelijät ja hahmot itsessään.
Pidän lähikuvista,
mutten hyväksy niiden käyttöä kerronnan helpottamiseksi.
TV:n ja useimpien kaupallisten elokuvien kielessä -
käytetään lähikuvaa aina hahmon puhuessa.
Sitten leikataan toiseen lähikuvaan vastausta varten.
Ne elokuvat voi katsoa silmät kiinni.
Niissä ei ole kieltä.
Ensi hetkestä lähtien, kun päätin tehdä tämän elokuvan,
tiesin, että se on oltava mustavalkoinen.
Vain niin siinä oli järkeä. En nähnyt sitä väreissä.
En pystynyt siihen.
Se oli perustavanlaatuinen päätös merkityksen välittämiseksi.
Mutta koko kielen on oltava erilainen.
Kuvittelin sen aluksi neliöformaattiin.
Puhuimme siitä Lubezkin kanssa jossain vaiheessa.
Hän sanoi, että minun tulisi harkita jotain muuta.
Hän kehotti harkitsemaan laajempaa kuvaa.
Olin skeptinen, kunnes teimme testejä.
Se on mustavalkoinen vuoteen 1970 sijoittuva elokuva.
Mutta tätä kuvanlaatua ei ollut silloin.
Se ei johdu formaatista, vaan siitä, ettei digitaalikuvassa ole rakeisuutta.
Digitaalisen formaatin piilottelun sijaan otin sen täysin omakseni.
Se on 65 mm:n mustavalkoelokuva 4K-kuvalla.
Kuva on siis täysin virheetön.
Se on eri kuvakieltä.
En halunnut nostalgista mustavalkokuvaa.
En halunnut sen näyttävän 50- tai 60-luvulla kuvatulta.
Halusin, että se näyttää vuoden 2018 elokuvalta mutta mustavalkoisena.
Päätettyäni formaatin kaikki muuttui.
Niinpä päätin ne elementit, jotka formaattiin kuuluvat.
Päätös panoroida niin paljon on formaatista johtuvaa.
Mutta tiesin, että elokuvan oli pysyttävä objektiivisena,
eikä ole mitään objektiivisempaa kuin kamera-ajo kaukaa.
Joitain liikkeitä emme voineet käyttää.
Kameravaunut olivat esimerkiksi liian subjektiivisia.
Halusin etäisyyttä pysyäkseni objektiivisena -
ja antaakseni hetkien kumuloitua välittämään tunteita.
Sivutuotteena se johti empatiaan.
Emme seuranneet yhtäkään hahmoa subjektiivisesti.
Emme edes Cleoa. Hän on vain hahmo laajemmassa maailmassa.
Tarina kertoo tästä maailmasta.
Hahmot vain kulkevat siinä.
Tämä elokuva käsittelee todellakin henkilökohtaisia sisäisiä haavoja,
mutta myös sosiaalisia arpia.
Meksikon lähihistoriasta nousee esiin kaksi haavaa.
Yksi on toinen lokakuuta 1968.
Olisi naurettavaa väittää, että se oli ensimmäinen demokratian vaade.
Liitot olivat nimittäin kamppailleet jo vuosia.
Mutta keskiluokka osoitti silloin ensi kertaa kamppailulle myötätuntoa.
Ja, kuten tiedämme, se tukahdutettiin.
Muistan vuoden 1968 hatarasti, mutta olin liian nuori.
Muistan, miten äitini vei minut Marcha del Silenciolle.
Muistan tiettyjä kuvia ja askeleiden äänet.
Toinen tapahtui 10. kesäkuuta 1971. Kutsumme sitä El Halconazoksi.
Muistan elävästi tuijottaneeni sanomalehtien valokuvia.
Se tapahtuma vaikutti minuun syvästi.
Silloin ehkä ensi kerran tulin sosiaalisesti tietoiseksi.
MIKSI TUKAHDUTTAA DEMOKRATIAN KAIPUU?
10. kesäkuuta 1971 yritimme ensimmäisen kerran -
saada demokratiamme takaisin. Mutta hanke torjuttiin.
JULKISTA DIALOGIA
Opiskelijat osoittivat mieltään, mutta lehdistö demonisoi heidät.
TAISTELEMME KANSAN OIKEUKSIEN PUOLESTA
-Nuevo Leónin yliopisto! -Paikalla!
Poikki! Hyvä.
Tulin tietoiseksi siitä peruskoulussa.
Minäkin olin opiskelija. Luulin olevani vaarassa.
Ne olivat lapsen kuvitelmia.
Sitten viimeinen hokema: "Meksiko! Vapaus!"
Toistetaan se kolme tai neljä kertaa.
Sitten pahoinpitely alkaa.
Se puhkaisi sen lokoisan keskiluokkaisen kuplan, jossa elin.
On hyvin tärkeää, että toisinnamme kauhun ja huutojen äänet.
Onko selvä?
Minulle oli tärkeää kuvata se kesäkuun 10:nnen kohtaus -
Mexico-Tacuba-tiellä.
Se oli se sama katu, sama rakennus...
HARPER-INSTITUUTTI
...ja sama huonekaluliike.
Joissakin valokuvissa näkyy -
kadun kaaos ja taustalla se kauppa,
josta pelokkaat katselijat näkivät tapahtumien kulun.
RODRIGUEZIN HUONEKALUKAUPPA
Jopa lapsena minua kiehtoi -
sen huonekalukaupan väki.
Ne ihmiset, jotka katselivat kadun tapahtumia.
PARHAAT HUONEKALUT
Haluan sen näyttävän vähän hylätyltä, että voimme nähdä -
ikonisia hetkiä, kun jotkut ovat maassa toisten hakatessa heitä.
Eivät halconesit olleet eliitin edustajia.
Alun perin heidät palkkasi kaupungin puhtaanapitolaitos.
Tietyllä tapaa heitäkin riistettiin.
MEKSIKON SUURUUDEN PUOLESTA
Systeemi käytti heitä sorron välikappaleena.
Tämä elokuva ei ole pelkkä henkilökohtaisten muistojen mosaiikki.
Halusin myös, että se Meksikon konteksti, jonka alla kasvoin,
kiertyy siihen perverssiin suhteeseen, mikä Meksikossa -
ja muualla näkyy luokkien ja rotujen välillä.
Toimintaa!
-Kaikki valmiita otokseen. -Käskekää heidän juosta.
Toimintaa!
Takaisin.
Heidän on palattava takaisin.
Demokratiaa vaativat ihmiset turhautuivat.
Siitä seurasi likainen sota.
Se oli sota valtion ja eri ryhmien välillä -
maan eri osissa. Se kesti muutaman vuosikymmenen.
Itse asiassa suurin osa Meksikon vaaleista viime aikoina -
on seurausta niistä tapahtumista.
Nouse ylös, koira!
Poikki!
Meksiko on eläväisempi kuin koskaan. Varsinkin uudet sukupolvet.
Oma sukupolveni oli hyvin suljettu.
Muu maailma tai edes muut Meksikon alueet eivät olleet olemassa sille Meksikolle.
Se oli tukahduttava Meksiko, jossa tietoa kontrolloitiin.
KESKUSKOMITEA
TUE OPETTAJIEN TAISTELUA
Uusilla sukupolvilla on enemmän luovaa energiaa.
Uudet sukupolvet ovat tiedostavampia,
ja he korottavat ääntään vääryyksiä vastaan.
Mutta Meksiko on eläväisempi sosiaalisten liikkeiden suhteen.
Centro Médicon kohtaukset kuvattiin paikan päällä.
Lokaatio- ja taideosastomme onneksi löysivät -
sen ainoan pystyssä olevan rakennuksen. Sitä käytettiin varastotilana.
Se oli määrätty purettavaksi.
Tämä on tehtävä hitaasti.
Tämä viimeinen otos.
Tästä ehkä voisin kuvata sen lasikaapin.
Halusimme sitä paitsi käyttää alkuperäistä sisustusta.
Eugenio keräsi tavaraa rakennuksen kaikista kerroksista -
ja yhdisti kaiken yhdeksi käyttökelpoiseksi kerrokseksi.
Pesualtaita ja toimistotuoleja, jotka olivat tyydyttävässä kunnossa.
Yalitza ei tiennyt, että hänen tyttärensä syntyisi kuolleena.
Potilaan sikiöllä on hätä.
Aloittakaa aggressiivinen stimulaatio. Stetoskooppi.
-En tunne sykettä. -Ei pulssia. Sydän on pysähtynyt.
Elvytetään.
Harjoittelimme kohtausta lääkäreiden ja sairaanhoitajien kanssa.
Elokuvan kaikki lääkärit ja sairaanhoitajat -
ovat oikeastikin alan ammattilaisia.
Lastenlääkäri on aito. Samoin gynekologi.
Sairaanhoitajat ovat oikeasti erikoistuneita tehtäviinsä.
Harjoittelimme kaiken tarkasti.
No niin. Sitten kenraaliharjoitus.
Katsotaan, miten se sujuu tehokkaammin.
Saisimmeko vauvan asemiin?
Ehkä vähän taaemmas. Siihen.
-Onko etäisyys hyvä? -On, koska siten -
-minun on lähestyttävä häntä. -Ja se on kivempi niin.
Silloin kerron, mitä on tapahtunut.
Kysyn, haluaako hän nähdä vauvan, ja ojennan sen.
Yksi harjoitus vielä.
En ole gynekologi.
Niinpä varmistin, että ammattilaisilla oli se, mitä he tarvitsivat.
Kohtausta rakentaessamme keskustelimme heidän tarpeistaan.
Mutta ensin halusin nähdä heidän reaktionsa -
ja sen, mitä he tekisivät tässä tilanteessa.
Toimintaa!
Kolmannella. Yksi, kaksi, kolme!
-Napanuora katkaistu. -Tohtori, sydänpysähdys.
Sain.
Jatka hengittämistä, Cleo.
-Tuntuuko pahalta? -Ei.
Ei reaktiota.
Ajattelin, että hän voisi alkaa kapaloida vauvaa,
kun kävelet äitiä kohti -
ja sanot: "Syvimmät osanottoni. Lapsesi syntyi kuolleena.
Teimme kaikkemme. Haluaisitko nähdä hänet?"
Hän voisi sitten tuoda vauvan, jolloin säästämme aikaa.
Hän toisi vauvan tähän.
Mitä tekisit silloin?
-Pysyisin äidin kanssa. -Selvä.
Kysymykseni on tämä.
Jos menet kertomaan hänelle, että vauva syntyi kuolleena,
-poistaisitko maskin? -Lääkäri poistaisi.
Tekisit siis niin? Riisu maski mennessäsi hänen luokseen ja kerro hänelle.
Sanon: "Syvimmät osanottoni. Lapsi syntyi kuolleena.
Teimme kaikkemme, mutta hän ei reagoinut."
-Sitten hän tuo vauvan. -Ensin hänelle ja sitten hänelle.
No niin, eiköhän dynamiikka ole selvillä.
On tärkeää tietää, mitä he aikovat tehdä.
Kun se oli selvää, heillä oli kaikki tarvittava -
ja me olimme teknisesti valmiita kuvaamaan,
toimme Yalitzan kuvauspaikalle.
Yalitza, asetu makuulle siihen asentoon.
Mielestäni tämä auttoi, Galo.
Koeta olla leikkaamatta niitä.
-Tästäkö? -Vähän ylempää.
Hän epäili,
että meillä olisi elävä vauva paarien alla.
Hän siis näytteli kohtauksen sillä oletuksella.
Toimintaa!
-Kaikki on valmista. -No niin. Yksi, kaksi, kolme.
Lastenlääkäri leikkaussaliin.
Laske lantiotasi, kiitos.
Kun tapahtumat alkoivat rullata,
hänen ahdinkonsa oli aivan aitoa.
Yritä pysyä rauhallisena. Hyvin menee.
-Katkaise napanuora. -Pihdit.
-Katkaise napanuora. -Katkaistu.
-Pulssia ei löytynyt. -Aloitetaan elvytys.
Puhuin Lizbethille, joka esitti gynekologia.
Hän sanoi: "Se oli outoa, koska kohtauksen edetessä -
unohdimme tekevämme elokuvaa.
Ammatillinen lihasmuisti on ehkä niin vahva,
että toimimme melkein automaattisesti.
Kun tuli aika kertoa uutiset äidille,
aloimme itkeä. Se on voimakas hetki, joten se tuli ihan luonnostaan."
-Yksi, kaksi, kolme. -Kuuntelen pulssia.
Saanko tikin, kiitos?
Ei vieläkään reaktiota.
Lopetetaan elvytys.
Tohtori, mikä on potilaan nimi?
-Hän on Cleo. -Tohtori.
Cleo, syvimmät osanottoni. Lapsesi syntyi kuolleena.
Teimme kaikkemme, mutta hän ei reagoinut.
Haluatko nähdä hänet?
Tässä on lapsesi. Hän on tyttö.
Hyvästele hänet.
Minun on vietävä hänet. Hyvästele hänet.
Valitan, mutta hänet on valmisteltava.
Hänet on vietävä.
-Kääri hänet. -Kyllä, tohtori.
-Tohtori, tiedot ovat tässä. -Kiitos.
Saisinko uudet hansikkaat, kiitos?
Cleo, otamme osaa.
Tästä seuraa hiukan verenvuotoa.
Cleo, hengitä syvään. Yritä pysyä rauhallisena.
En tiennyt...
Mikä kohtaus! Kaikki te!
Olen aivan ällistynyt.
Aivan ällistynyt.
-Oletko kunnossa? -Joo.
Luulin, että se olisi oikea vauva.
Joo, se oli odottamatonta.
En kertonut sinulle, ettei luonnollinen reaktiosi tukahtuisi.
Kiitos. Valmistaudutaan. Mennään.
Haluaisin kuvata kohtaukset kunnolla...
-Kun aurinko on alempana? -Joo! Se on parempi!
-Joo, kahdelta iltapäivällä. -Mutta älkää tuhlatko tunteitanne.
Olitte mahtavia eilen, koska tunteet olivat tuoreita.
-Se pitäisi harjoitella. -Mitä olette mieltä?
Hyvä on. Voimmeko kuvata kahdelta?
Haittaako, jos harjoittelemme uimapuvuissa?
Ei haittaa.
Nautin suuresti toisenlaisistakin elokuvista,
en ainoastaan Roman kaltaisista.
Nautin suuresti perinteisemmästä kerronnallisesta elokuvasta.
Nautin myös siitä työstä, jota sellainen elokuva vaatii.
Jotkin Roman elementit saattaisivat sopia Hollywoodiin.
Vaikkakaan en pidä Hollywood-elokuvan konseptista.
Elokuva on elokuvaa.
On hyviä, huonoja, perinteisiä ja klassisia elokuvia.
Hollywoodissa on kaikkea.
Molemmat elokuvan lajit ovat yhtä kiehtovia.
Asemiin!
Vähän lähemmäs.
Yleensä elokuvan kerrontaan on mahdollista turvautua.
Tämä tyylilaji on ylevämpi siinä mielessä,
että riski on suurempi.
Näin siksi, että normaalit turvaverkot puuttuvat.
Kun kerronta on minimaalista, jää kaikki muu jäljelle.
Eli se, mikä minua elokuvissa kiinnostaa: mysteeri.
Kun näen elokuvissa sen mysteerin, en tajua, miten se saatiin aikaan.
Ymmärrän teknisen puolen, mutten sitä, miten se toteutui.
Roman taustaprosessi on se asia, mikä tässä merkitsee.
Toisaalta se on valtava riski,
mutta sen tarjoamat palkinnot ovat sen arvoisia.
Ne ovat asioita, joita ei olisi voinut suunnitella.
Palaset yhdistyvät, ei vain siinä kohtauksessa -
vaan otoksessa.
Voisin jopa sanoa, että Roma on esikoiselokuvani.
Se on ensimmäinen elokuvani,
jossa ruumillistuu sellainen elokuva, joita haluan tehdä.
Taustavalo. Tiedätkö, mitä se on? Taustalla loistavaa valoa.
Se on kaiken kuvaamisen parasta antia.
Katso itse. Katso häntä. Voitko pysyä liikkumatta?
Näetkö, miten hänellä on... Katso hänen kasvojaan.
Jos hän seisoo aurinkoon päin, hän näyttää tältä.
Näetkö? Mutta näin päin hän on rauhallinen ja rento.
Ja häntä ympäröi pieni valokehä.
Näetkö, miten hyvältä hän näyttää? Tule tälle puolelle.
Hän on aina komea, mutta näin on vielä parempi.
Käänny tänne.
Näetkö? Kaikki latistuu.
Valokehä. Se siinä on siistiä.
-Se luo muotoa, eikö? -Aivan!
Taustavalo luo muotoa.
Tältä suunnalta taas kaikki latistuu.
Hänen olemuksessaan on enemmän muotoa, ja taustan voi nähdä.
-Tajuatko? -Joo.
Niin tehdään, kun kuvataan sisätiloja.
Sisälläkin on käytettävä taustavaloa.
-Että muotoa olisi enemmän. -Juuri niin.
Valoa voi lisätä sivuillekin.
Katso hänen kasvojaan.
Nyt valoa tulee tältä sivultakin. Ne ovat visuaalisia tekniikoita.
Sitten puhutaan ohjaamisesta. Näyttelijöitä on osattava ohjata -
sen mukaan, miten tarina kerrotaan ja millaisia otoksia käytetään.