Downloaded from YTS.MX
‎[Alaize în franceză] ‎E amuzant, pentru că,
Official YIFY movies site: YTS.MX
‎atunci când vezi ultimul ‎Marvel Avengers,
‎e vorba de o echipă
‎de supereroi...
‎care încearcă să salveze
‎omenirea,
‎să salveze
‎oamenii,
‎să lupte
‎pentru a reuși.
‎Ei bine, și noi suntem cam la fel.
‎[muzică plină de energie]
‎[Alaize] ‎Toți suntem supereroi...
‎fiindcă toți am trăit o tragedie.
‎Am trăit cu toții
‎ceva care nu ne-a permis să reușim.
‎Și asta ne face puternici.
‎Viața e o luptă.
‎Încercăm să salvăm lumea.
‎[Gonzalez în engleză] ‎La Jocurile Olimpice eroii se creează.
‎La Jocurile Paralimpice eroii vin.
‎[muzică plină de energie]
‎UN DOCUMENTAR ORIGINAL NETFLIX
‎[Bebe Vio] Când aveam 12 ani, ‎făceam parte dintr-un grup de cercetași.
‎Ți se dădea un fel de poreclă.
‎A mea era Phoenixul Înălțat.
‎Fiindcă pasărea Phoenix poate să trăiască, ‎să moară, să ardă și să trăiască iar.
‎Grupul de cercetași ‎m-a văzut în fiecare etapă,
‎trăind, arzând, murind, ‎apoi trăind din nou.
‎Când eram foarte tânără, ‎antrenorul a venit și mi-a spus:
‎„Paradisul există,
‎iar numele lui este Jocurile Olimpice.
‎Trebuie doar să muncești mult, ‎zilnic, oră de oră, cât de bine poți,
‎ca să ajungi acolo.”
‎Deci, visam la Jocurile Olimpice...
‎apoi la cele Paralimpice, ‎dar e aproape același lucru.
‎[discuții în fundal]
‎La 14 ani, am fost purtătoarea de torță
‎pentru viitorii atleți paralimpici.
‎[publicul aplaudă și aclamă]
‎Dacă te uiți ‎la istoria Jocurilor Paralimpice,
‎au existat suișuri și coborâșuri,
‎unele bune, altele mai puțin bune.
‎Dacă ar trebui să alegi un loc ‎în care crezi că poți avea succes,
‎acela e Londra.
‎LONDRA
‎Este locul nostru de naștere, ‎țara care a creat mișcarea paralimpică.
‎Organizare de evenimente, creativitate, ‎combaterea stereotipurilor.
‎Iar Londra e capitala lumii.
‎[reporter 1] ‎Organizatorii ediției Londra ‎2012 se pregătesc de Jocurile Paralimpice.
‎[reporter 2] ‎Conform organizației umanitare Mencap,
‎avem un nivel-record de crime din ură ‎față de cei cu dizabilități.
‎Prin urmare, orice schimbă atitudinile ‎față de dizabilități contează.
‎[Gonzalez] Când le-am spus unor colegi
‎că urmează să dau un interviu ‎pentru Jocurile Paralimpice,
‎majoritatea mi-au spus: „Nu te băga.
‎Este sport pentru cei cu dizabilități.
‎Nu, e prea complicat. ‎Nu e sport adevărat.”
‎[reporter] ‎Toate privirile se îndreaptă ‎spre paralimpici,
‎emblema lor înlocuiește cele cinci inele.
‎În timpul Jocurilor Olimpice, ‎cu patru, cinci zile înainte de final,
‎au apărut niște panouri negre mari
‎pe care scria „Mulțumim de încălzire”.
‎Era reclama pentru Jocurile Paralimpice.
‎„Mulțumim de încălzire.”
‎Nu știu dacă olimpicilor le-a picat bine,
‎dar, vă spun sincer, pe mine m-a atins.
‎Philip nu vrea să fie al doilea, ‎vrea să fie primul.
‎[comentator] ‎Este încă la Craven.
‎[Gonzalez] El fusese atlet
‎și voia ca ceilalți atleți ‎să aibă șanse și mai bune decât el.
‎[comentator] ‎Phil Craven, încă două puncte.
‎Xavi Gonzalez, un om de treabă.
‎Dacă nu e între președinte și director, ‎n-are rost.
‎Am vrut să schimbăm viziunea oamenilor ‎asupra celor cu dizabilități.
‎[publicul aclamă]
‎[Alaize în franceză] A fost casa...
‎tuturor națiunilor.
‎BUN VENIT ÎN SATUL PARALIMPIC
‎E ca un sport de echipă, nu individual.
‎Deseori rămânem uniți. ‎Când mergem la competiții,
‎suntem mereu alături unii de alții, ‎ne încurajăm.
‎[Matt Stutzman în engleză] ‎Chiar și doar acea atmosferă
‎de a face parte din ceva mai mare ‎decât tine a fost incredibilă.
‎[Ellie Cole] E ca o misiune tacită ‎pe care o avem.
‎Fiecărui paralimpic i s-a spus
‎în mod repetat ‎că viața o să-i fie prea grea, imposibilă.
‎[publicul scandează]
‎[Stutzman] Echipa irakiană ‎era chiar alături de noi,
‎iar noi aveam în echipă ‎oameni răniți în Irak.
‎Lumea trebuie să vadă asta.
‎[muzică înălțătoare]
‎Ne îndreptăm spre ceremonia de deschidere.
‎[oamenii aclamă]
‎[Stephen Hawking] ‎Jocurile Paralimpice sunt legate
‎și de schimbarea percepției asupra lumii.
‎Toți suntem diferiți.
‎Nu există un om standard, obișnuit.
‎[Craven] A trebuit să amenajăm ‎mai multe scene pe care să apară
‎și să arătăm lumii, să inspirăm lumea, ‎s-o impulsionăm.
‎Jocurile reprezintă vitrina mișcării.
‎Jocurile sunt principalul lucru ‎care poate duce înainte mișcarea.
‎Declar deschise ‎Jocurile Paralimpice Londra 2012.
‎[reporter] ‎Iată simbolul Agitos,
‎emblema Jocurilor Paralimpice, care atârnă ‎de frumosul Tower Bridge din Londra.
‎Sunt primele mele Jocuri Paralimpice. ‎O să am doar 19 ani.
‎Bună dimineața!
‎[Jonnie Peacock] ‎Ești speriat de poveștile de groază
‎din istoria Paralimpiadei, ‎de exemplu stadioane tăcute.
‎Practic, nu știi cum o să fie ‎până nu ajungi acolo.
‎[Tatyana McFadden] ‎Nu e deloc ceva consecvent.
‎Eram speriată și emoționată.
‎[Peacock] ‎Ești dus sub stadion,
‎fiindcă au o pistă ‎pentru ultimele antrenamente.
‎Toți atleții sunt împreună. ‎E o atmosferă sobră.
‎[Ducele de Sussex] ‎Din ce li s-a spus, multă lume
‎credea că o să fie un eșec, ‎că n-o să vândă biletele.
‎[publicul aclamă gălăgios și aplaudă]
‎Stadioanele erau pline-ochi.
‎Nivelul sportiv era incredibil.
‎- [publicul aclamă] ‎- E o lovitură extraordinară!
‎Trebuie să fie lovitura campionatului.
‎Ce au văzut a fost, fără îndoială, ‎ceva mai bun decât Jocurile Olimpice.
‎[bărbat] ‎Pe locuri.
‎[muzică plină de energie, publicul aclamă]
‎[comentator] ‎Atmosfera este ‎absolut electrizantă!
‎Zhang e pe interior, ‎Dave Weir merge în lateral.
‎Dave Weir trebuie să-și folosească ‎toate rezervele de încredere
‎și putere, pentru că e atât ‎de aproape! Zhang!
‎Dave Weir e acum în frunte. ‎Dave Weir a reușit din nou!
‎Am fost atinși de măreție în seara asta.
‎[Sussex] Pentru mine și pentru multă lume ‎de acolo, în special copiii...
‎să vedem astfel de oameni,
‎care obțin ce-au obținut ei...
‎Oricâte cărți ai citi,
‎oricâte lecții ai învăța,
‎nimic nu-ți dă aceeași însuflețire
‎pe care o ai când vezi ceva ‎ce ți s-a spus că e imposibil.
‎[crainic] ‎Dnelor și dnilor, finala probei
‎de 100 m liber S9.
‎Australia, Ellie Cole.
‎[oamenii aclamă]
‎[fluierul se aude de trei ori]
‎[Cole] Oamenii sunt foarte diferiți fizic ‎la Paralimpiadă
‎față de Olimpiadă, ‎unde toate corpurile arată la fel.
‎La Jocurile Paralimpice nu arată la fel.
‎[se aude fluierul]
‎Clipa de dinaintea probei la Jocurile ‎Paralimpice e absolut înfricoșătoare.
‎-‎ [crainic] ‎Pe locuri. ‎- [semnalul de start]
‎[Cole] ‎Te izbește apa rece ‎și te gândești: „Asta e.
‎Acest următor minut va fi, probabil, ‎cel mai important din viața mea.”
‎Vreau ca Jocurile Paralimpice ‎să fie văzute de cât mai mulți oameni,
‎fiindcă, dacă părinții mei ar fi știut ‎despre ele
‎când aveam trei ani, ‎ar fi fost mult mai încrezători
‎în ceea ce pot face ‎persoanele cu dizabilități.
‎[mama lui Cole] Primii pași ai lui Ellie.
‎Hai, Ellie!
‎[Cole] De fapt, m-am născut sănătoasă,
‎dar, într-o zi, când mama mă schimba,
‎a observat o umflătură ‎în spatele genunchiului drept.
‎Doctorul le-a spus
‎că am o formă rară de cancer, ‎numită „neurosarcom”.
‎- [tatăl lui Cole] Ellie? ‎- Ce?
‎- [tatăl lui Cole] Te iubesc. ‎- Te iubesc.
‎Am trecut prin multe sesiuni ‎de chimioterapie.
‎Din cauza chimioterapiei
‎mă simțeam chiar mai rău ‎decât din cauza cancerului,
‎iar tumoarea nu se micșora.
‎Părinții au fost nevoiți să decidă ‎amputarea piciorului
‎imediat după ce am împlinit trei ani.
‎[mama lui Cole] ‎Azi a spus: „Îmi vreau piciorul înapoi.”
‎- [chicot] ‎- [femeie] E grozav!
‎Ăsta e piciorul tău, nu-i așa, Ellie?
‎Rămâne acolo unde e.
‎[Cole] ‎Am întrebat-o pe mama
‎de ce i-a fost ‎așa frică să mi se amputeze piciorul.
‎Își făcea griji că o să mă schimb total.
‎Părinții mei nu cunoșteau ‎pe altcineva cu dizabilități
‎și se temeau că șansele ‎pe care le-aș fi putut avea
‎la naștere aveau să dispară dintr-odată
‎în acea zi.
‎În Australia, ‎toată lumea trebuie să știe să înoate.
‎[mama lui Cole] Ellie, brațele drepte.
‎Înotam în cerc de ceva vreme. [râset]
‎Înotul era singurul sport ‎pe care-l puteam practica
‎fără a simți că am o dizabilitate.
‎Așa că adoram să înot.
‎I-am zis mamei că vreau să fiu balerină,
‎fiindcă văzusem ‎Lacul Lebedelor.
‎Ziceam: „Sunt atât de grațioase! ‎Vreau și eu să fiu așa.”
‎Se pare că am avut ‎cea mai grațioasă tehnică de înot
‎din echipa australiană, ‎probabil pentru că îmi place acest aspect.
‎[comentator] ‎Ellie Cole, ‎înotând cursa vieții ei,
‎la 20 de ani, din Australia.
‎- Cole e pe trei. ‎- [mama lui Cole] Hai, Ellie!
‎[femeie] Haide, Ellie!
‎[Cole] ‎Dacă mă gândesc la tânăra Ellie, ‎nu-mi place să fiu învinsă.
‎[femeie] Hai!
‎[Cole] Am vrut să fiu ‎cea mai rapidă din echipă,
‎deși aveam doar un picior.
‎[comentator] ‎Cole conduce acum.
‎Uitați ce tehnică! Cole, culoarul șase.
‎[urale]
‎[comentator] ‎Ellie Cole, ‎absolut fenomenală!
‎[Cole] A-mi putea face mama ‎atât de fericită
‎este partea bună a dizabilității mele.
‎[Vio] ‎Nu participam, ‎deci am avut ocazia să stau acolo
‎pe întreagă perioadă a jocurilor.
‎[în italiană] Salut, sunt Bebe. ‎Acesta e primul meu comentariu sportiv.
‎[în engleză] Am cunoscut mulți atleți ‎paralimpici și m-am îndrăgostit de toți,
‎fiindcă, atunci când întâlnești pe cineva, ‎vrei să-i afli povestea de dinainte.
‎De ce sunt în cărucior? ‎De ce sunt fără mâini și picioare?
‎Există povești amuzante, ‎și altele mai puțin amuzante.
‎„Spune-mi ce-ai făcut, te rog.” [râset]
‎[comentator în franceză] ‎Finala, săritură în lungime...
‎[în franceză] ‎A fost prima dată în viața mea
‎când am văzut un stadion atât de plin.
‎[țipăt]
‎[comentator] ‎Jean-Baptiste Alaize ‎este unul dintre favoriți.
‎- [țipăt] ‎- [publicul aclamă zgomotos]
‎[uralele se sting]
‎[Alaize] ‎Am ales săritura în lungime
‎vrând să fug de ceva, bănuiesc.
‎O senzație de...
‎a pleca și a nu te mai întoarce.
‎De a zbura,
‎de a evada...
‎Am văzut atât de multe într-un timp scurt,
‎am trăit cele mai groaznice lucruri, ‎copil fiind.
‎Eram urmărit de acest coșmar.
‎M-am luptat să merg mai departe, să uit.
‎Sunt supraviețuitor ‎al războiului civil din Burundi, din 1993.
‎Îmi amintesc totul ‎ca și cum ar fi fost ieri.
‎Etnicii hutu voiau să extermine ‎toate familiile tutsi cu copii,
‎fiecare mamă și fiecare copil.
‎Aveam trei ani.
‎Nu înțelegeam ce se întâmplă, ‎de ce făceau asta.
‎Am încercat să fug de ucigași cu mama...
‎dar...
‎nu destul de repede.
‎Atunci am primit patru lovituri de macetă. ‎Așa mi-am pierdut piciorul.
‎Și o altă lovitură la braț.
‎Și aici, la cap, și una pe spate.
‎Și apoi am fost forțat să văd...
‎să privesc cum mama ‎a fost omorâtă în fața mea.
‎Da.
‎M-am trezit într-un spital. ‎Murisem de patru, cinci zile?
‎Aveam sângerări interne și externe.
‎Extraordinar. La trei ani, ‎am supraviețuit acestui...
‎masacru.
‎Apoi a trebuit să-mi reconstruiesc viața, ‎într-un orfelinat. Singur, abandonat.
‎[gâfâit]
‎De ce-mi place să fug și să sar?
‎E ca și cum aș încerca ‎să fug de ce s-a întâmplat.
‎[gâfâit]
‎Fug ca să evadez.
‎Cazi, te ridici. Cazi, te ridici iar. ‎Așa e viața.
‎Așa e pentru mulți oameni. ‎Iar eu am înțeles-o foarte devreme.
‎În prezent, sportul m-a salvat.
‎[țipăt]
‎La primele mele Jocuri Olimpice, ‎n-am învățat despre victorie,
‎dar am învățat multe despre omenie.
‎[Gonzalez în engleză] În sportul ‎paralimpic, fiecare are o poveste.
‎Provine din capacitatea lor ‎de a rupe barierele
‎ca să obțină ce vor să obțină.
‎Să treci mai departe și să trăiești viața, ‎chiar dacă alții cred că nu poți.
‎[publicul aclamă]
‎În tinerețe, aveam multe vise.
‎Voiam să fiu biciclist BMX, ‎să fac salturi înapoi și alte chestii.
‎I-am zis tatălui meu ‎că voi fi următorul Michael Jordan,
‎când Jordan era regele.
‎[comentator 1] ‎Intercepție. ‎A păstrat-o în teren. Iată, din nou!
‎- [se aude fluierul] ‎- [ambii comentatori] Oo!
‎Nu aveam cum să fiu Jordan.
‎În niciun caz.
‎Nu sunt destul de înalt, nu?
‎Dar cel mai tare eram interesat de mașini.
‎Pot să conduc cu picioarele ‎mai bine ca 90% din oamenii din jur.
‎Mașina nu are stereotipuri despre șofer.
‎Nu-i pasă dacă ai brațe sau n-ai.
‎Vrea doar să fie condusă.
‎De-asta m-am îndrăgostit de tir cu arcul.
‎Arcul vrea doar să tragi cu el.
‎Doctorii au spus ‎că nu există motive medicale
‎pentru care m-am născut fără brațe.
‎Așa sunt eu. Crăciun fericit! [râset]
‎Părinții mei povestesc mereu ‎cum sau de ce au decis să mă adopte.
‎Nu căutau pe cineva ‎cu dizabilități fizice sau mintale.
‎Cineva i-a sunat:
‎„Avem un copil și ar trebui să-l vedeți.”
‎Ei au zis: „Nu are brațe.
‎Poate ar trebui să ne gândim puțin.”
‎Au decis să mă ducă la masă ‎și mi-am băgat fața în mâncare,
‎ca și cum... [râset]
‎Mâncam ca un animal, pe bună dreptate.
‎Erau acolo și frații mei mai mari, ‎iar părinții mei au zis:
‎„Uitați-vă cum toți din restaurantul ăsta ‎se holbează la el acum.
‎Asta vreți?”
‎Iar ei au zis: „Nu plecăm fără el.”
‎Și-au asumat greaua povară ‎de a mă învăța să mă adaptez lumii,
‎deși lumea nu se adapta la mine.
‎Deci, la o vârstă foarte fragedă,
‎ziceau: „Știm că poți s-o faci. ‎Poți s-o faci.”
‎Iar eu: „Nu, n-am brațe. ‎Vă rog, ajutați-mă.
‎Iar ei: „Nu, ne pare rău. ‎O să te descurci tu.”
‎[râset]
‎Cam în curs de un an,
‎a început să-mi placă libertatea ‎de a încerca lucruri noi.
‎Îmi amintesc că mi-am văzut fratele ‎urcându-se într-un măr
‎și am vrut și eu să urc acolo.
‎Tata a zis: „Haide, urcă-te în măr.
‎Dacă te urci în măr singur,
‎va trebui să și cobori singur.”
‎Și am rămas blocat acolo 40 de minute.
‎Dar nu m-au ajutat și am coborât ‎și am învățat o lecție foarte prețioasă.
‎Chiar dacă nu am brațe,
‎tot pot să fac ce fac toți ceilalți.
‎Trebuie doar să încerc.
‎Dacă n-ar fi fost toate astea,
‎n-aș fi încercat niciodată ‎să călăresc un taur. Și am făcut-o.
‎Acolo m-am ales cu prima contuzie.
‎Dar, dacă ar fi fost mai stricți, ‎n-aș fi făcut asta.
‎[crainic] ‎Reprezentantul Statelor Unite ‎ale Americii este Matt Stutzman.
‎[publicul aclamă și aplaudă]
‎[Stutzman] Mi s-a făcut o tomografie odată
‎și au văzut că partea din creier ‎care coordonează picioarele
‎la o persoană obișnuită ‎are mărimea unui bob de mazăre,
‎iar la mine e ‎aproape cât o minge de baseball.
‎Simt că ăsta a fost darul meu.
‎Am fost binecuvântat cu capacitatea ‎de a folosi picioarele pe post de mâini.
‎[publicul aplaudă și aclamă]
‎S-a zis că Satul Olimpic era mai degrabă ‎un club pentru cei sub 30 de ani.
‎[râsete]
‎Cum era în Satul Paralimpic?
‎Ți-ai pus-o mult?
‎[publicul râde]
‎Nu pot să răspund la întrebarea asta.
‎- Haide! ‎- Nu te-ai tăvălit cu nimeni pe-acolo?
‎[publicul râde]
‎[publicul aplaudă]
‎[reporter] ‎Jonathan Peacock, ‎din Shepreth, Cambridgeshire,
‎a mai făcut o operație ‎la picior acum câteva săptămâni.
‎[Peacock] În 2011, orice interviu dădeam
‎începea așa: „Cum ți-ai pierdut piciorul?”
‎În lunile de dinaintea Londrei ‎și apoi de fiecare dată
‎era vorba doar despre sport
‎și a existat o trecere enormă ‎de la poveste la sport,
‎iar asta a fost incredibil pentru mine.
‎Nu voiam să fac decât 100 m.
‎Probabil eram prea leneș ‎să alerg mai departe, în principal.
‎Da, proba de 100 m ‎mi se potrivește perfect.
‎[comentator] ‎Și acum, o vedetă mondială,
‎Oscar Pistorius, cel mai faimos paralimpic ‎al tuturor timpurilor,
‎versus deținătorul recordului mondial, ‎Jonnie Peacock, din Marea Britanie.
‎[publicul aclamă]
‎Numele din cursa asta sunt uriașe. ‎Mă mulțumesc cu orice medalie.
‎[comentator] ‎Iată-l pe Pistorius.
‎[Peacock] Înainte de cursă, ‎Oscar a venit la mine și m-a întrebat:
‎„Pot să mă rog pentru tine?”
‎Mi-a luat mâna și a zis
‎că îl roagă pe Dumnezeu să alerg bine.
‎Practic, a zis: „Uite, e a ta.”
‎Îl admiram foarte tare ‎pentru ce făcuse în sportul paralimpic
‎și, evident, la acea vreme, ‎era idolul meu.
‎Oscar era întruchiparea Jocurilor.
‎[comentator] ‎Acestea sunt aplauzele ‎pentru Pistorius.
‎[publicul aclamă zgomotos]
‎Mă gândeam că, dacă vin aplauze timide ‎după Oscar, sunt mulțumit.
‎[comentator] ‎Și iată-l pe Peacock.
‎[uralele sunt tot mai puternice]
‎Nu-mi venea să cred.
‎Mi-am auzit numele scandat, ‎ceea ce era o nebunie.
‎[publicul] Peacock!
‎[Peacock] Asta nu se-ntâmplă în atletism. ‎Trebuie să fie tăcere de mormânt.
‎Așa că le spun tuturor să facă liniște.
‎[comentator 1] ‎Peacock le cere să facă liniște.
‎Vrea tăcere, ‎iar mulțimea trebuie să asculte.
‎În clipa următoare eram pe poziții.
‎[crainic] ‎Încă o dată, ‎liniște pentru start, vă rugăm.
‎[comentator 2] ‎O tensiune extraordinară în stadion.
‎[crainic] ‎Fiți gata.
‎[focul de start]
‎[publicul aclamă]
‎[muzică intensă]
‎[Peacock] ‎Nu-mi amintesc nimic ‎înainte de marcajul de 60 metri.
‎De asta ne antrenăm.
‎Când se aude împușcătura, ‎acționezi fără să gândești.
‎În acel punct, eram în frunte.
‎Dar problema e că mă concentrez brusc ‎pe ce nu trebuie.
‎Mă gândeam doar: ‎„Oscar mă depășește într-o clipă,
‎în toate finalele paralimpice anterioare
‎Oscar a câștigat la mustață,
‎cu o fracțiune de secundă.
‎Bineînțeles, fac pe mine. ‎[râset]
‎Devin foarte tensionat,
‎încercând să lupt ‎ca să ajung la linia de sosire.
‎[comentator] ‎Startul e bun, Peacock ‎pornește bine. E în fața lui Pistorius.
‎Browne încearcă să-i stea aproape. ‎Peacock e în frunte!
‎Pistorius începe să recupereze.
‎Peacock ia aurul!
‎[publicul aclamă]
‎[un bărbat țipă și aclamă]
‎[Peacock] ‎Îmi amintesc că am trecut ‎linia gândind „Doamne, am câștigat”.
‎[muzică triumfătoare]
‎Apoi, în sfârșit, îmi văd numele primul ‎și nu-mi vine să cred.
‎[reporter] Am auzit că a fost descrisă
‎ca fiind cea mai mare seară a sportului ‎din istoria Jocurilor Paralimpice.
‎- Crezi și tu asta, Oscar? ‎- Fără îndoială.
‎Arată cum a evoluat sportul.
‎[publicul aclamă]
‎[Eva Loeffler] Jonnie Peacock fugea
‎și erau 80.000 de persoane ‎în Stadionul Olimpic.
‎Și nu țipau și aplaudau și aclamau
‎pentru că vedeau persoane cu dizabilități,
‎ci pentru că erau martorii ‎unui mare eveniment sportiv.
‎Iar asta m-a făcut să înțeleg clar ‎ce înseamnă Jocurile Paralimpice.
‎Tatăl meu chiar a început ceva uimitor...
‎și sunt extrem de mândră de el.
‎Era neurochirurg și neurolog
‎și era considerat al doilea ‎cel mai important om din Germania.
‎Avea 30 de ani, o carieră în ascensiune
‎și doi copii,
‎când, brusc, i s-a luat totul.
‎[copiii strigă]
‎[reporter] ‎Marea zi a Berlinului începe ‎cu sosirea Flăcării Olimpice
‎la finalul călătoriei sale ‎de 3.200 km din Grecia.
‎JOCURILE OLIMPICE BERLIN - 1936
‎[discurs în germană]
‎[Loeffler în engleză] ‎Hitler a venit la putere
‎și a zis imediat că toți academicienii,
‎profesorii, oamenii de știință ‎și doctorii evrei
‎nu mai pot lucra ‎în spitalele sau universitățile normale.
‎[publicul ovaționează în germană]
‎[Loeffler în engleză] ‎Așa că și-a pierdut ‎slujba, pur și simplu, fiindcă era evreu.
‎S-a dus în Breslau și a devenit ‎directorul spitalului evreiesc acolo,
‎pentru că avea voie să lucreze ‎într-un spital evreiesc.
‎[Guttmann] ‎Pe 9 noiembrie, am luat mașina ‎și m-am dus la sinagogă.
‎Aceasta era înconjurată ‎de sute de oameni, ardea,
‎iar oamenii SS-ului jucau fotbal ‎cu cărțile de rugăciune.
‎Stăteam acolo și mi-am dat seama ‎că îmi curg lacrimile.
‎Dar am devenit hotărât ‎să-i ajut pe cei persecutați.
‎[Loeffler] În Noaptea de Cristal, ‎când mulți evrei au fost bătuți,
‎au sosit la spital cam 60 de persoane
‎și tatăl meu a zis: ‎„Trebuie să-i internați pe toți.”
‎[Guttmann] ‎Din poziția mea, ‎puteam să ajut oamenii.
‎Creștini sau evrei, nu conta.
‎Să-i ajut să dispară ‎chiar de sub nasul Gestapoului.
‎[Loeffler] ‎În următoarea zi, ‎Gestapoul a sunat și a zis:
‎„Trebuie să vii la spital imediat.”
‎Mama i-a zis tatălui meu ‎„Ia-ți cizmele și paltonul”,
‎fiindcă a crezut că o să fie dus ‎în lagărul de concentrare.
‎[Guttmann] ‎M-am dus la spital
‎și acolo stăteau trei ofițeri SS.
‎„Au fost internate 64 de persoane. ‎Cum explici?”
‎Am discutat fiecare caz
‎și, desigur, ‎am inventat tot felul de diagnostice.
‎Din 64 de oameni, am salvat 60.
‎[Loeffler] Îmi amintesc ‎că am trecut în Franța, iar mama plângea.
‎Asta m-a impresionat puternic.
‎Își părăsea familia ‎și știa ce se poate întâmpla.
‎Ploua când am ajuns în Anglia.
‎Totul era nou, limba era diferită. ‎M-am speriat destul de tare.
‎Era o coadă mare de refugiați sosiți, ‎fiindcă eram refugiați.
‎[Guttmann] ‎A venit ofițerul de la imigrări ‎și a întrebat:
‎„Ai cui sunt copiii mici din spate?”
‎Iar soția mea a zis: „Ai noștri.”
‎„Poftiți, vă rog, în față. ‎Să nu stea copiii în curent.”
‎Asta ne-a uluit pe amândoi.
‎După tot ce am îndurat în Germania,
‎faptul că acel om simplu a zis ‎„Să nu stea copiii în curent”
‎mi-a redat încrederea în umanitate. ‎[pocnet din degete]
‎Și mi-a rămas intactă.
‎[publicul aplaudă]
‎O să aflăm ce oraș
‎va găzdui Jocurile 2016, după Londra.
‎Mulțumesc celor patru orașe ‎pentru candidaturile excelente.
‎[bărbat] Madrid!
‎- Rio de Janeiro! ‎- Brazilia!
‎Totuși, nu poate fi decât un câștigător.
‎Acum urmează.
‎Am onoarea să anunț
‎că a 31-a ediție a Jocurilor Olimpice ‎se va ține în orașul...
‎Rio de Janeiro.
‎[publicul exultă]
‎[crainic] ‎Stați așa.
‎Chicago a pierdut?
‎[publicul exultă]
‎A fost ceva magic, ‎ca și cum te-ai duce în nirvana.
‎Țipam și ne îmbrățișam și plângeam.
‎Apoi vezi că îl îmbrățișezi pe Pele.
‎Eram într-o altă dimensiune.
‎Când am fost ‎la Jocurile Olimpice și Paralimpice
‎exista un entuziasm ‎pentru Jocurile Paralimpice
‎și am avut o candidatură puternică.
‎Iar eu m-am născut în Rio, ‎așa că era un vis devenit realitate.
‎Andrew a transformat Brazilia ‎ca națiune paralimpică importantă.
‎[Parsons] ‎Visam să fac ‎Comitetul Paralimpic Brazilian
‎cea mai importantă organizație sportivă ‎din țara mea.
‎[reporter] ‎Rio de Janeiro ‎va fi primul oraș latino-american
‎care găzduiește Jocurile Olimpice.
‎După Londra, ‎așteptările lumii, ale mass-media,
‎ale sponsorilor erau foarte ridicate.
‎Nu puteam să eșuăm.
‎[muzică corală]
‎[Vio] Rio de Janeiro. Visam la asta.
‎Am înțeles că visul mi se poate împlini.
‎M-am îndrăgostit de scrimă ‎când aveam cinci ani.
‎Cred că am fost în clasamentele naționale ‎timp de șase ani.
‎Eram destul de bună.
‎Când aveam 11 ani, eram în sală, ‎sala de scrimă, bineînțeles.
‎Am simțit o durere de cap ‎foarte puternică.
‎M-am dus acasă ‎și aveam o vânătaie mare pe cap.
‎Mama m-a întrebat: „Ai tras fără mască?”
‎Iar eu am zis: „Bineînțeles că nu.”
‎Eram destul de nebunatică pe atunci.
‎Am fost norocoasă, fiindcă 97% ‎dintre oameni mor în primele două ore.
‎Numele bolii în general este „meningită”.
‎„Meningită”? Meningită.
‎[muzică dramatică]
‎Apoi nu-mi amintesc, fiindcă eram în comă.
‎Era ca o implozie pe dinăuntru.
‎O parte a corpului meu încerca ‎să mă omoare.
‎Era ca un meci.
‎Trebuia să trag ‎ca să câștig împotriva bolii.
‎Nu mie mi-a fost cel mai greu, ‎ci părinților, familiei mele.
‎În fiecare seară plecau acasă, ‎nu puteau rămâne în spital.
‎Spuneau doar atât: „Pa!”
‎Nu știi dacă e ca ‎arrivederci. ‎În italiană așa spunem „La revedere”...
‎Sau e ca „Adio” și gata.
‎După câteva zile, mi s-au amputat mâinile.
‎Mi-au spus că, prin amputare, ‎boala e eradicată.
‎Totul e-n regulă, să nu-mi fac griji.
‎Dar apoi, boala a apărut din nou.
‎„Ce vreți să facem? ‎Putem să-i amputăm picioarele.”
‎Părinții mei erau prea speriați ‎și am luat decizia pentru ei.
‎Dacă există o șansă de 1% să trăiesc, ‎hai să amputăm picioarele.
‎Dar poți să trăiești ‎fără picioare și mâini?
‎Înainte de boală, nu văzusem pe nimeni ‎fără picioare
‎sau în cărucior, ‎credeam că e pentru bătrâni.
‎Aveam 11 ani. Eram bună la învățătură. ‎Eram atletă.
‎De ce a trebuit să mă îmbolnăvesc eu?
‎Există mulți oameni răi în închisoare. ‎Să li se întâmple lor ceva așa rău.
‎Eu nu făcusem nimic rău în viață. ‎De ce eu?
‎Dar dacă te gândești în fiecare zi ‎„De ce eu?” nu ajungi nicăieri.
‎Nu există un răspuns, un motiv, ‎nu există nimic.
‎S-a întâmplat, pur și simplu. ‎Shit happens.
‎[râset]
‎[Vio și bărbatul râd]
‎[Vio] ‎E ciudat că o iei de la cap,
‎trebuie să înveți, pas cu pas, totul.
‎Să mergi, să mănânci, ‎să te speli pe dinți, totul e nou,
‎pentru că ai uitat toate mișcările.
‎[un bărbat vorbește în italiană și râde]
‎[Vio] Cel mai important era ‎să mă-ntorc la scrimă.
‎Voiam să simt vechiul miros ‎al sălii de scrimă.
‎Ador mirosul.
‎E un fel de parfum și-ți place, ‎chiar dacă e un miros urât.
‎Așa că m-am dus acolo ‎și am văzut un cărucior pentru scrimă.
‎Am zis: „Ce-i asta? Asta nu e scrimă.
‎E ceva pentru cei cu dizabilități. ‎Nu vreau să fac așa ceva.”
‎Tata a folosit scotch ‎să-mi pună folia pe mână
‎și apoi am început să trag, ‎m-am îndrăgostit din nou.
‎Mintea trebuie să fie limpede ‎și pregătită pentru orice.
‎Îmi place că nu poate să-ți fie frică
‎ca să câștigi, iar eu ador să câștig.
‎Vezi lumea altfel când îți pui masca.
‎[o soprană cântă]
‎Lumea mea preferată e cu masca pusă.
‎[soprana continuă să cânte]
‎Am avut norocul să trăiesc clipa ‎cea mai frumoasă a vieții de două ori.
‎Când eram mică, ‎am visat să ajung la Jocurile Olimpice,
‎dar, cu boala și tot, uitasem complet.
‎Dar apoi, când am reluat scrima,
‎mi-am dat seama că visul meu nu e distrus.
‎[Loeffler] Tatăl meu a zis: ‎„Visez la momentul
‎în care oamenii cu dizabilități ‎vor participa la Jocurile Olimpice.”
‎Toată lumea s-a gândit: ‎„Ce idee nebunească!”
‎[salvă de tun]
‎[foc de mitralieră]
‎În 1944, dacă aveai o leziune ‎a măduvei spinării, nu prea aveai șanse.
‎[Craven] Au fost readuși în Marea Britanie ‎în coșciuge fără capac.
‎Fraternitatea medicală a zis: ‎„Nu mai sunt de folos.”
‎Nu se puteau întoarce la luptă, ‎așa că umpleți-i cu morfină,
‎în șase luni mor din cauza infecției.
‎[Loeffler] Când au deschis ‎Centrul pentru Leziuni ale Coloanei,
‎în Stoke Mandeville, ‎nimeni nu voia să meargă,
‎fiindcă pacienții mureau.
‎Când i-au oferit slujba tatălui meu, ‎avea tot felul de idei cum să ajute.
‎A acceptat imediat.
‎A aplicat un tratament extraordinar, ‎întorcându-i din două în două ore,
‎asta a oprit escarele și au trăit.
‎Din cauză că nu avea personal,
‎rămânea în spital și la fiecare două ore ‎ajuta la întoarcerea pacienților.
‎Nu era niciodată acasă.
‎Știam că e un doctor foarte bun
‎și că face ceva special.
‎Aș fi fost mort ‎dacă n-ar fi apărut tipul ăsta.
‎[Guttmann] ‎Paraplegia ‎nu e capătul drumului.
‎Este începutul unei noi vieți.
‎Principalul scop al lui Sir Ludwig, ‎atât de simplu,
‎era să facă din acele persoane ‎niște contribuabili.
‎[Parsons] Asta înseamnă să fii cetățean.
‎Nu e vorba doar despre supraviețuire.
‎E vorba să fii un om util, ‎un prieten, un membru al familiei,
‎să fii soț, soție, ‎cineva ca toți ceilalți.
‎[Guttmann] ‎Mi-a trecut prin minte ‎că ar fi fost o omisiune gravă
‎să nu includem sportul ‎în recuperarea persoanelor cu handicap.
‎Aceasta a fost, probabil, ‎cea mai bună idee a mea ca medic.
‎[Sussex] ‎Cârligul e sportul. ‎Nimic altceva pe lume
‎nu te poate scoate din depresie ‎așa cum o face sportul.
‎Când am văzut cât de acceptat era sportul ‎de către persoanele cu paralizie,
‎era logic să pornesc o mișcare sportivă.
‎Am avut prima competiție între foști ‎soldați cu paralizie, doar 16 la număr...
‎JOCURILE STOKE MANDEVILLE
‎...chiar în 29 iulie 1948,
‎când se deschideau Jocurile Olimpice ‎la Londra.
‎OLIMPIADA DE LA LONDRA, 1948
‎[fluier de start]
‎[Loeffler] ‎Se antrenau mereu
‎ca să fie într-o formă mai bună, ‎să fie mai buni, mai rapizi.
‎Mișcarea a luat avânt.
‎[reporter 1] ‎Un număr record de 18 țări ‎la Concursul Internațional...
‎[reporter 2] ‎Au fost reprezentate 22 de țări...
‎[reporter 3] ‎La Jocurile Stoke Mandeville ‎au luat parte 26 de țări.
‎A crescut extrem de rapid.
‎PRIMA PARALIMPIADĂ - 1960
‎La Roma au reușit pentru prima dată ‎să țină Jocurile Paralimpice.
‎Multă lume a crezut ‎că are legătură cu paralizia,
‎dar Jocurile Paralimpice ‎erau în paralel cu cele Olimpice.
‎[Parsons] ‎Guttmann a fost inteligent ‎să-și dea seama că mișcarea sportivă
‎o să fie un instrument important ‎pentru schimbarea percepției lumii.
‎[muzică orchestrală triumfătoare]
‎[publicul aplaudă ritmat]
‎[Loeffler] Când am mers în China, ‎la Beijing,
‎persoanele cu dizabilități ‎nu se vedeau niciodată.
‎Erau ținute ascunse.
‎[Cui Zhe în mandarină] Devenind o persoană ‎cu dizabilități la o vârstă fragedă,
‎familia mea nu a avut așteptări mari ‎de la mine.
‎Se întrebau doar ce-o să fac ‎când o să cresc,
‎cum o să mă întrețin.
‎[strigăt în mandarină]
‎[Zhe geme]
‎[oamenii aplaudă]
‎[crainicul vorbește în mandarină]
‎Federația Persoanelor cu Dizabilități ‎recruta atleți
‎pentru Paralimpiada 2008 de la Beijing.
‎Au venit acasă și m-au întrebat ‎dacă îmi place sportul.
‎M-am născut într-o familie ‎fără prea multe posibilități.
‎Ei mi-au deschis o ușă.
‎[în engleză] ‎Beijing, din cea mai mare țară a lumii...
‎[crainic] ‎Republica Populară Chineză.
‎[publicul aclamă zgomotos]
‎[Gonzalez] ...și-a luat angajamentul ‎de a ține Paralimpiada
‎cea mai bună cu putință
‎și de a o folosi pentru a transforma ‎viața persoanelor cu dizabilități.
‎[crainicul 1 vorbește în mandarină]
‎[crainicul 2 în engleză] ‎Iată competiția ‎directă pentru medalia de aur.
‎Numărul trei, Ryley Batt.
‎[crainicul 1 vorbește în mandarină]
‎China i-a surprins pe toți. A făcut ‎o treabă bună pentru Jocurile Paralimpice.
‎Am jucat finala împotriva Statelor Unite
‎și erau peste 8.000 de spectatori.
‎[crainic vorbește în mandarină]
‎[Batt] Când am auzit ‎de Jocurile Paralimpice,
‎n-am vrut să mă uit ‎la oameni în cărucioare.
‎Sunt kriptonita mea.
‎N-am vrut să ajung așa, ‎nu voiam să am nimic de-a face.
‎- [aclamații] SUA! ‎- [anunț în mandarină]
‎[Batt] În timpul sarcinii, ‎mama a făcut ecografie.
‎Nu a apărut nimic, nicio dizabilitate.
‎Când am apărut pe lume, ‎a fost un șoc uriaș pentru familie,
‎îmi lipseau picioarele ‎și câteva degete de la fiecare mână.
‎Am auzit că bunica mea, ‎o bătrânică foarte drăguță,
‎nu știa să mă țină în brațe.
‎Nu știa cum să mă accepte. ‎Mama și bunica au plâns multe săptămâni,
‎neștiind ce să facă cu mine ‎și cum o să fiu.
‎- Spune: „Bună ziua!” ‎- Motoretă!
‎- Da. Motoretă. A zis „motoretă”. ‎- [femeie] Motoretă.
‎[Batt] Dar nu știu ce era cu bunicul,
‎nu renunța niciodată.
‎Fă-i cu mâna mamei.
‎Fă-i cu mâna!
‎[Batt] Mi-a adus o motoretă ‎când aveam trei sau patru ani,
‎iar părinții mei i-au zis: ‎„De ce i-ai cumpărat asta?
‎Cum s-o conducă?”
‎[Tatăl lui Batt] Ce motoretă grozavă ai! ‎Hai, pornește!
‎Ziua în care m-am urcat ‎pe motoretă a fost cea mai fericită,
‎și încă am amintiri de atunci.
‎M-a făcut să mă simt normal.
‎[Tatăl lui Batt] Uite cum merge!
‎[Batt] Niciodată nu m-am gândit: ‎„Săracul de mine, am dizabilități.”
‎Nu mă vedeam ca având dizabilități. ‎Mă vedeam ca dezavantajat.
‎[tatăl lui Batt] Ca o maimuță.
‎[Batt] Pe atunci, ‎mă deplasam cu skateboardul.
‎Voiam să mă integrez ‎printre prieteni și să fiu cool.
‎Mergeam la școală și am lipsit ‎atunci când trebuia să alegem
‎ce sport practicăm, ‎așa că am ajuns la rugbi în cărucior.
‎Voiam să urc în cărucior, ‎dar îmi era prea rușine.
‎O săptămână mai târziu, m-am dus să înot.
‎După câteva ore, ‎skateboardul îmi fusese furat.
‎Nu știu ce clic s-a produs, dar am zis:
‎„Hai să încerc rugbiul în cărucior.”
‎Sunt cam dependent de adrenalină.
‎Când lovești un om din față, ‎e ca un accident.
‎[reporter] ‎E puternic, rapid ‎și nu e pentru cei slabi de înger.
‎Nu e de mirare că rugbiul în cărucior ‎e supranumit și „murderball”.
‎[spectatorii] Oo!
‎Rugbiul în scaun cu rotile ‎mi se potrivește, și totuși,
‎anii de adolescență ‎au fost cei mai grei din viața mea.
‎Aveam o părere ‎destul de proastă despre mine.
‎Nu voiam să ies în public
‎și eram preocupat de părerea celorlalți.
‎Mâncam prea mult ‎și am început să mă îngraș.
‎- ‎[reporter] ‎Ai iubită? ‎- Deocamdată nu.
‎Doar merg la petreceri ‎și mai am diferite gagici, deci...
‎- [reporter] Da? ‎- Nu prea des, da.
‎- [râset] Ryley, nu cumva exagerezi? ‎- Nu.
‎[râd amândoi]
‎La Beijing, în 2008, am jucat ‎doar pe baza talentului.
‎Eram departe de forma ‎în care trebuia să fiu.
‎Am pierdut acea finală și simți ‎că ai dezamăgit alți 11 jucători.
‎Nu-mi plăcea dizabilitatea mea ‎și a fost un moment greu.
‎[crainic] ‎Campioana paralimpică, ‎Statele Unite ale Americii!
‎[publicul aclamă]
‎[Zhe în mandarină] După Jocurile ‎Paralimpice de la Beijing din 2008,
‎toată țara și-a schimbat atitudinea ‎față de persoanele cu dizabilități.
‎[publicul aclamă]
‎Viața mea și a familiei mele
‎s-a îmbunătățit semnificativ după aceea.
‎[Craven în engleză] Înainte de Jocuri,
‎China avea o părere foarte proastă ‎despre persoanele cu handicap.
‎Dar asta era la fel în toate țările lumii.
‎Se întâmplă și aici, ‎chiar și în Marea Britanie,
‎poate puțin mai subtil.
‎[Alaize în franceză] ‎Am fost adoptat în Franța.
‎A fost ca și cum aș fi aterizat ‎pe altă planetă.
‎Mi s-a spus deseori ‎că nu sunt bun de nimic.
‎Eram doar un olog mizerabil,
‎un cioroi...
‎E...
‎Eram mic. ‎Nu prea înțelegeam ce se întâmplă.
‎Dar când le-am spus părinților...
‎Adesea mi-e greu să înțeleg de ce oamenii
‎sunt atât de duri ‎cu cei care sunt diferiți de ei.
‎[Cole în engleză] Crescând în Australia,
‎eram candidat perfect pentru hărțuire.
‎Era un puști
‎care a văzut că am un picior ‎și-mi tot zicea „pirat”,
‎iar eu făceam...
‎[râset]
‎Când mi-a repetat asta, mi-a ajuns,
‎așa că mi-am dat jos proteza, ‎am aruncat-o ca pe o suliță
‎și... l-am lovit.
‎Era prima zi de liceu. ‎De atunci, n-am mai fost hărțuită.
‎[Craven] Inima încă funcționează. ‎Creierul încă funcționează.
‎Sunt aici, nu mă trage înapoi, ‎fiindcă n-o să te las.
‎Dă-ne o șansă ‎și o să-ți arătăm ce putem face.
‎Iar dacă nu, ne creăm singuri șansele.
‎AFRICA DE SUD
‎[Ntando Mahlangu] ‎Provin dintr-o zonă rurală
‎și înțeleg când lucrurile sunt ascunse.
‎Era foarte ciudat.
‎În zonele rurale
‎țineau copiii ascunși,
‎pentru că familia credea că e un blestem ‎să aibă un copil cu dizabilități.
‎Unii nu vor să-i vadă.
‎[tors de ghepard]
‎De la unu la zece ani ‎am fost blocat într-un scaun cu rotile.
‎Nu vezi ce văd alți oameni.
‎E ca și cum nu ți-ai vedea viitorul.
‎O organizație non-profit
‎m-a ajutat cu picioarele.
‎[tânărul Mahlangu] ‎Ține aici. Ăsta sau ăsta?
‎[bărbat] Răsucește.
‎Am primit prima pereche ‎de proteze Cheetah.
‎Mi-a schimbat viața în multe feluri.
‎Acum puteam să merg la oameni
‎și să-i privesc direct în ochi ‎și să-i salut,
‎în loc să mă uit la burta lor.
‎Te simți la același nivel.
‎Imediat ce am început să mă mișc, ‎mi-a plăcut senzația.
‎[femeie] Bravo!
‎[Mahlangu] Lumea mă întreba: ‎„De ce nu stai locului?”
‎Nu vreau să stau locului, ‎vreau mereu să mă mișc.
‎De câte ori alerg, sunt bucuros.
‎Nu mă mai deranjează nimic.
‎Aud doar vântul care-mi suflă ‎pe lângă urechi.
‎[muzică triumfătoare]
‎Am început să mă gândesc: ‎„Vreau să fac ceva.
‎Vreau să fiu mai bun. ‎Vreau să schimb lumea.”
‎Antrenorul mi-a zis: „Văd talent în tine.
‎Mergem la Rio.”
‎RIO
‎CU UN AN ÎNAINTE DE JOCURI
‎[Gonzalez] Fusese prima dată când am avut ‎două ediții de succes,
‎Beijing și Londra.
‎Așa că așteptările pentru Rio erau imense.
‎[Parsons] Ca organizare, ‎suntem la ultimele retușuri.
‎Partea de construcție e în desfășurare, ‎în grafic.
‎Ne-am gândit: „Uau, o să fie uimitor.
‎Chiar o să oferim ceva cu totul special.”
‎Dar apoi am început ‎să vedem niște hopuri pe drum.
‎[în portugheză] Aici vom ține...
‎PREȘEDINTE COMITET ORGANIZARE RIO 2016
‎...cele mai bune Jocuri Paralimpice ‎din istorie,
‎nu ca organizare, ‎ci în termeni de căldură umană...
‎[Parsons în engleză] Urma să anunțe ‎numele comitetul de organizare.
‎Numele oficial
‎era Comitetul de Organizare ‎a Jocurilor Olimpice Rio 2016.
‎Nu Olimpice și Paralimpice.
‎Asta mi-a ridicat un semn de întrebare.
‎De ce să nu includă Jocurile Paralimpice ‎în numele oficial?
‎Unor conducători de rang înalt ‎nici că le putea păsa mai puțin.
‎Dacă te uiți ‎la istoria mișcării paralimpice,
‎au existat dăți când atleții noștri ‎n-au fost tratați cu demnitatea
‎și respectul cuvenite.
‎În Atlanta a fost un dezastru.
‎[focul de start]
‎[Gonzalez] Comitetul de organizare a decis ‎să nu organizeze Jocurile Paralimpice.
‎[Parsons] În Atena, dacă te uiți la poze,
‎tribunele nu erau pline de spectatori,
‎apoi promovarea... au avut probleme.
‎Eu zic mereu: „Dacă e ușor, ‎nu sunt Jocuri Paralimpice.”
‎[reporter 1] ‎Rusia a refuzat găzduirea ‎Jocurilor pentru cei cu dizabilități.
‎OLIMPIADA DE LA MOSCOVA - 1980
‎[reporter 2] ‎Profesorul Ludwig Guttmann e supărat
‎pe decizia Rusiei de a lăsa pe dinafară ‎persoanele cu dizabilități.
‎[Guttmann] ‎Am simțit un gust amar.
‎[prezentator] Înțeleg că sovieticii ‎nu admit că au persoane cu dizabilități,
‎de aceea au spus că nu puteți merge?
‎Sunt cu cel puțin 20 de ani ‎în urma noastră.
‎[reporter] ‎Când Uniunea Sovietică ‎a refuzat
‎Jocurile pentru persoanele cu handicap,
‎s-a distrus o tradiție începută ‎la Roma în 1960.
‎Dar Olanda a dat asigurări ‎că Jocurile vor avea loc.
‎PARALIMPIADA DE LA ARNHEM - 1980
‎Când am sosit în Arnhem, ‎nu eram la curent cu faptul
‎că Sir Ludwig a murit ‎mai devreme în acel an, 1980.
‎[Loeffler] Cred că încă se lupta, ‎până la capăt.
‎Lucra din greu.
‎Tot el stingea luminile în fiecare seară,
‎era ultimul care pleca,
‎era în plină ascensiune, ‎din nou, cu munca lui.
‎Deci era momentul potrivit să plece.
‎M-am dus în Arnhem ‎și a fost... foarte emoționant.
‎Primul lucru care s-a întâmplat a fost ‎să țină un minut de tăcere pentru el.
‎Și să fiu martora acelui minut de tăcere, ‎cu toți acei oameni gândindu-se la...
‎tatăl meu a fost foarte emoționant ‎pentru mine.
‎Era un băiat lângă mine ‎cu o paralizie cerebrală foarte severă.
‎Nu putea să vorbească, ‎dar avea o tăbliță în fața lui
‎și, arătând spre diferite litere, ‎a întrebat: „Tu de ce ești aici?”
‎Iar eu am zis: ‎„Fiindcă Ludwig Guttmann e tatăl meu.”
‎Iar el a arătat, cu mare dificultate: ‎„E un om mare.”
‎Dar Jocurile au avut un mare succes.
‎Se țineau acolo fiindcă rușii ‎au zis că nu au persoane cu dizabilități.
‎Dar acum cred că au destui. [râset]
‎Deci ai câștigat 17 medalii paralimpice, ‎șapte de aur.
‎Deții recordul mondial ‎la fiecare probă de atletism:
‎100 m, 400 m, 800 m, 1.500 m, 5.000 m.
‎Ești prima din lume care a câștigat ‎cele patru mari maratoane ale lumii
‎într-un an, ‎și ai făcut asta trei ani la rând.
‎[publicul aclamă și aplaudă]
‎- Uimitor! ‎- Mulțumesc.
‎Spune tuturor de unde ești și povestea ta,
‎fiindcă e incredibil. Unde te-ai născut?
‎M-am născut în St. Petersburg, Rusia.
‎Să te naști cu dizabilități ‎în Rusia anilor '80
‎era o luptă.
‎Mama mea biologică ‎nu m-a putut susține financiar.
‎Am fost plasată în Orfelinatul numărul 13.
‎Nu avea vreun nume pompos. ‎Doar Orfelinatul numărul 13.
‎Era o viață simplă.
‎Nu aveam scaun cu rotile.
‎Mă puteam deplasa doar târându-mă pe jos,
‎folosindu-mi mâinile drept picioare.
‎Eram o rebelă ‎și un copil foarte încăpățânat.
‎Am fost adoptată abia la șase ani, ‎când a intrat mama.
‎Îi datorez viața.
‎Înainte să-mi dau seama, ‎zburam spre America.
‎Nu cunoșteam lumea de afară.
‎Mama a zis că țipam. ‎Era din cauza necunoscutului,
‎părăseam ceva ce cunoșteam de atâta vreme
‎și intram într-o lume pe care n-o știam ‎și a cărei limbă n-o vorbeam.
‎- [plâns de bebeluș] ‎- [micuța McFadden râde]
‎Salut, bună!
‎- [femeie] Câți ani ai? ‎- Șase ani.
‎[chicotit]
‎[McFadden] La venirea în SUA, ‎picioarele îmi erau atrofiate și chircite,
‎deci cred că am făcut zece operații ‎ca să mi se îndrepte picioarele.
‎Doctorii nu se așteptau să am o viață.
‎Spuneau că n-o să trăiesc mult, ‎că n-o să am o slujbă.
‎Aveau o gândire limitată.
‎Cred că în clipa în care m-am așezat ‎în scaunul de curse
‎- ...am știut că e pentru mine. ‎- Pa!
‎[McFadden] Nu mai simțisem înainte...
‎[femeie] Tatyana!
‎[McFadden] ...acea libertate ‎și capacitatea de a merge foarte repede.
‎Eram atât de concentrată, ‎nu-mi păsa de nimic altceva.
‎Nimic nu era în neregulă în lume.
‎Am simțit ceva interminabil. ‎Puteam să continui la infinit.
‎Mă antrenez 200 km pe săptămână.
‎Antrenamentul brațului e cam la fel ‎ca la un alergător fără dizabilități.
‎Ia uite.
‎Lumea crede că faptul că am mers în mâini ‎în primii șase ani
‎mi-a format masa de mușchi ‎a brațelor și a spatelui.
‎La începutul anului școlar,
‎trebuia să ne scriem obiectivele.
‎Ultimul meu obiectiv a fost:
‎„Să particip ‎la Olimpiada de la Atena în 2004.”
‎[publicul aplaudă]
‎[crainic] ‎Tatyana McFadden.
‎[publicul aclamă]
‎[focul de start]
‎[mama lui McFadden] Hai, Tatyana!
‎[publicul aclamă]
‎[McFadden] Nimeni n-a crezut ‎că prind echipa sau că o să câștig.
‎Când m-am întors de la Jocuri,
‎lumea nu prea știa ‎că au fost Jocurile Paralimpice.
‎În liceu am vrut să intru ‎în echipa de atletism,
‎dar nu aveam dreptul ‎să alerg lângă ceilalți,
‎eram singura alergătoare ‎în scaun cu rotile de acolo.
‎Nu înțelegeam de ce sunt discriminată.
‎Chiar și antrenorii au zis ‎că ar trebui să am un club al meu
‎și că locul meu nu e acolo. A durut.
‎M-am gândit: „Bine. O să ne opunem.”
‎N-am intentat proces ‎pentru daune sau bani,
‎ci pentru dreptul ‎persoanelor cu dizabilități
‎de a participa la sport în liceu.
‎[reporter 1] ‎Persoanele cu dizabilități au
‎acces egal la programele sportive.
‎Dispoziția vine de la administrația Obama.
‎[McFadden] Puteam să alerg ‎alături de ceilalți.
‎[reporter 2] ‎Pentru prima dată în istorie, ‎elevii cu dizabilități
‎vor fi incluși ‎în echipele sportive ale școlii.
‎[McFadden] A fost greu să trec prin asta, ‎dar legea a devenit federală
‎și s-a numit Legea Echității ‎în Sport și Fitness.
‎Unii o numesc Legea Tatyanei.
‎Când am aflat că Jocurile se vor ține, ‎în sfârșit, în Rusia,
‎cât de tare ar fi fost să fac ceva?
‎[Parsons] Mulți sunt surprinși ‎că avem Jocurile Paralimpice de Iarnă.
‎PARALIMPIADA DE IARNĂ
‎Avem atleți nevăzători, la 100 km pe oră, ‎în coborâre...
‎[femeie] E în regulă.
‎...au încredere în ghidul lor, ‎care le indică printr-un sistem radio:
‎„Stânga, dreapta.”
‎[comentator] ‎Începe Super-G, ‎categoria nevăzători.
‎[McFadden] Nu-mi place să cobor repede,
‎deci schiul alpin ieșea din discuție.
‎Mi-am zis: „Schiul fond, perfect.”
‎Antrenamentul a fost ‎cel mai greu lucru din viața mea.
‎Alți antrenori din echipă mi-au spus ‎să mă întorc la sportul meu de vară
‎și să mă antrenez pentru Rio.
‎[comentator] ‎Tatyana McFadden, ‎ce personaj interesant este!
‎[McFadden] Nimic nu se compară ‎cu a-ți vedea familia
‎ținând un steag american ‎și unul al Rusiei,
‎care se întrepătrund oarecum ‎în acea clipă.
‎[comentator] ‎McFadden încearcă ‎să-i țină în spate.
‎Marthinsen pe interior, ‎cea mai apropiată de fani.
‎McFadden încearcă s-o țină la distanță.
‎Iar Marthinsen forțează.
‎Ce final măreț, umăr la umăr!
‎Cred că Marthinsen a ajuns cu o fracțiune ‎de secundă înaintea lui McFadden.
‎Ce final!
‎Să câștig medalia de argint și s-o am ‎pe mama mea biologică la competiție
‎a fost, categoric, cireașa de pe tort.
‎Am fost așa încântată s-o întâlnesc!
‎Puteai să-i vezi expresia de ușurare.
‎A trăit o viață grea, gândindu-se mereu ‎cum mă descurc.
‎Când m-a văzut, ‎a fost de parcă a întinerit cu 20 de ani.
‎RIO - ȘAPTE SĂPTĂMÂNI ÎNAINTE DE JOCURI
‎[reporter] ‎Mai sunt doar câteva săptămâni ‎până la Jocuri.
‎[Mahlangu] Nu promit nimic. ‎Sunt tânăr, n-am ce pierde.
‎Trebuie doar să dai ce ai mai bun ‎și o să ai parte de tot.
‎Sunt un băiat de 14 ani care merge la Rio.
‎[Stutzman] Eram așa încântat că am reușit.
‎M-am antrenat patru ani pentru Rio.
‎[femeie] Da!
‎Patru ani! [râde]
‎[Batt] Trebuie să sacrifici multe ‎în viață:
‎petreceri de burlac, nunți, ‎zile de naștere, toate astea.
‎[Vio] Poate o să fie singurele mele ‎Jocuri Paralimpice.
‎În cinci ani totul se poate schimba.
‎[Parsons] Cu câteva săptămâni ‎înainte de deschidere,
‎am fost sunat de Comitetul de Organizare.
‎Am întrebat: „Despre ce e vorba?” ‎Au zis: „Când vii aici, discutăm.”
‎Atunci mi-am zis...
‎Acel 18 iulie a fost o dată-cheie.
‎Eram trei persoane din partea noastră.
‎Practic, au zis: „E vorba de bani.
‎Jocurile Paralimpice ‎o să fie grav afectate.
‎Să fim sinceri, nu știm la ce nivel
‎putem organiza Jocurile Paralimpice.
‎S-ar putea să nu le ținem.”
‎Au fost cele mai lungi cinci minute ‎din viața mea.
‎Fir-ar al naibii! Nu erau bani.
‎Ce naiba? Ce se întâmplă aici?
‎Se știe că-ți trebuie bani ‎ca să ții Jocurile.
‎Nu spuneau „Putem face asta sau cealaltă”.
‎Spuneau „Nu putem organiza Jocurile”.
‎Eram în stare de șoc.
‎Îl știam pe Xavi de peste zece ani.
‎Era prima dată când nu reacționa.
‎În acea clipă, ‎nu vedeam cum se poate rezolva...
‎iar asta era înspăimântător.
‎Și apoi, toți au părăsit încăperea.
‎Cred că am stat acolo cinci ‎sau zece minute
‎în tăcere, neștiind ce să zicem ‎și de unde să începem.
‎CINCI SĂPTĂMÂNI ÎNAINTE DE START
‎[reporter] ‎Șansele atleților ‎de a participa luna viitoare
‎sunt extrem de slabe,
‎conform președintelui ‎Comitetului Internațional Paralimpic.
‎Niciodată, în istoria de 56 de ani ‎a Jocurilor Paralimpice
‎nu ne-am confruntat cu o situație ca asta.
‎Cresc îngrijorările legate ‎de Jocurile Paralimpice.
‎Au zis că le anulează, fiindcă nu au bani.
‎[reporter] Nu s-ar permite asta ‎cu Campionatul Mondial
‎sau cu Jocurile Olimpice. ‎E ceva scandalos!
‎Toată luna înainte de Rio am plâns.
‎Ce-o să se întâmple? Eram...
‎Nu știam ce să cred atunci, sincer să fiu. ‎Era copleșitor.
‎A început ca îngrijorare, ‎dar se transformă rapid într-o criză.
‎[reporter 1] ‎Cât de gravă e criza banilor? ‎Într-un cuvânt, a zis că e catastrofală.
‎[reporter 2] S-a dezvăluit că fondurile
‎dedicate Jocurilor Paralimpice
‎au fost deja cheltuite ‎pe Jocurile Olimpice.
‎TEAMA CEA MAI MARE E CĂ ATLEȚII NOȘTRI ‎VOR FI TRATAȚI CA CETĂȚENI DE MÂNA A DOUA
‎O să fiu sincer cu voi, m-am înfuriat rău.
‎Mi s-a părut absurd.
‎E un buget de Jocuri Paralimpice ‎și unul de Olimpiadă.
‎De ce luați din porția noastră?
‎Ai senzația că acești oameni desconsideră ‎Jocurile Paralimpice.
‎Toate comitetele ‎naționale paralimpice întrebau:
‎„Andrew, ce se-ntâmplă? ‎Se țin Jocurile sau nu?”
‎CU PATRU SĂPTĂMÂNI ÎNAINTE
‎Atleții paralimpici n-au timp ‎să-și facă griji pentru ce nu merge.
‎Ei folosesc la maxim ceea ce merge.
‎Vă asigur că asta vom face aici.
‎[Parsons] Dați încolo conducerea, ‎ei n-o să ne ajute.
‎Știam că nu putem dezamăgi atleții.
‎Noi trei ne-am pus pe treabă.
‎Xavi reorganiza resursele disponibile.
‎Am luat o tablă. Măsura asta e posibilă?
‎Nu, contractul e semnat. ‎Totul e plătit, eliminat.
‎Măsura asta e posibilă? ‎Da, dar ne trebuie asta. S-o facem.
‎[Parsons] Philip făcea ce știa, ‎cu mass-media și la nivel politic.
‎[Gonzalez] Rolul lui Andrew Parsons ‎era să lucreze cu autoritățile braziliene.
‎Încercam să găsesc bani. ‎Ne-am dus la guvern.
‎[reporter] ‎Prima femeie președintă ‎a Braziliei, Dilma Rousseff, e suspendată.
‎Președinta Braziliei era pusă sub acuzare.
‎[mulțimea scandează]
‎E rețeta pentru dezastru.
‎[strigăte, agitație în mulțime]
‎[Gonzalez] Am făcut ‎multe schimbări operaționale,
‎dar, până la urmă, ‎totul se reducea la bani.
‎Banii erau promiși în săptămâna următoare, ‎apoi în următoarea.
‎Vorbeam întruna și schimbam mesaje ‎pe măsură ce lucrurile avansau.
‎XAVI - Noutăți de la noii sponsori?
‎PHILIP - Dacă nu răspund, ‎va fi prea târziu.
‎ANDREW - Încerc, dar toți sunt la J.O.
‎[Craven] Eforturile de a salva Jocurile ‎se făceau în timpul Olimpiadei.
‎În timpul Olimpiadei ‎eram în tabăra de pregătire din Alabama,
‎mă pregăteam pentru Jocurile noastre.
‎Mi-am continuat pregătirea ‎și speram din toată inima
‎că totul se va rezolva.
‎CU TREI SĂPTĂMÂNI ÎNAINTE
‎[Alaize în franceză] ‎Era greu să te concentrezi.
‎Mult stres, multă pregătire mentală.
‎[Stutzman în engleză] ‎Eu nu mă uitam la știri.
‎Nu voiam să aflu. ‎Încercam să rămân în modul de joc.
‎ANDREW - Guvernul alocă ‎100 milioane de reali.
‎PHILIP ‎O veste excelentă.
‎XAVI ‎Cât de repede putem accesa fondurile?
‎[Craven] Am găsit niște bani.
‎Apoi, un judecător ‎a trântit guvernului o interdicție
‎de a transfera banii promiși
‎dacă Comitetul de Organizare ‎nu oferă transparență.
‎Și, bineînțeles, ei nu voiau asta.
‎[tunet]
‎[reporter] ‎Cu doar trei săptămâni ‎până la Jocuri, Rio atârnă acum de un fir.
‎ANDREW - Mă duc să vorbesc cu judecătorul.
‎PHILIP ‎Fii ferm pe poziție.
‎[Parsons] N-o să uit asta niciodată,
‎fiindcă guvernul federal
‎și eu mergeam să vorbim ‎cu un judecător din Rio,
‎împreună cu procurorul general ‎al orașului.
‎Practic, i-am zis: „Uitați,
‎dacă nu primim banii, ‎nu ținem Jocurile Paralimpice.
‎Iar într-o țară cu 24 de milioane ‎de persoane cu dizabilități,
‎ce facem cu ele? ‎Le spunem oamenilor cu dizabilități:
‎«Voi, uitați...
‎Nu sunteți importanți. ‎Nu meritați efortul.»”
‎[muzică de suspans]
‎XAVI - Vreo veste? ‎PHILIP - Cum a mers?
‎ANDREW: Aflăm în 24 de ore.
‎Eram îngrozit. Dacă nu se țin Jocurile,
‎suntem terminați. ‎Ca mișcare, ca organizație.
‎[Craven] S-ar fi întrerupt ciclul.
‎S-ar fi pierdut încrederea pentru viitor.
‎Am fi stins flacăra paralimpică.
‎Xavi zicea: „Suntem morți.”
‎Era foarte afectat.
‎E greu de explicat,
‎fiindcă noi credem că facem parte ‎dintr-un plan mai mare.
‎Aceasta e o mișcare pentru bine.
‎[Cole] La sală, m-a sunat directorul ‎organizației de înot din Australia.
‎Nu m-am simțit niciodată atât de ușurată.
‎Ni s-a spus ‎că Jocurile urmează să se țină.
‎Sigur, eram super-încântați,
‎încercam să păstrez emoțiile în mine.
‎Am fost foarte politicoasă.
‎„Bine, sunt gata. ‎Acum merg să mă antrenez.”
‎Am stat și am plâns iar.
‎Apoi vestea bună, am obținut banii.
‎Slavă Domnului!
‎Am pornit de la nimic și putem oferi ceva.
‎Jocurile asta o să aibă loc, fie ce-o fi.
‎[reporter] ‎Anii de pregătire ‎se reduc la această călătorie.
‎[aplauze]
‎[McFadden] ‎Când au loc ‎Jocurile Paralimpice, o dată la patru ani,
‎e ceva aproape magic.
‎[oamenii scandează]
‎Este o comunitate ‎și chiar ne susținem reciproc.
‎[muzică ritmată, oamenii aclamă]
‎Iar lumea vede acea legătură ‎în timpul Jocurilor.
‎[oamenii aclamă]
‎E o demonstrație puternică,
‎fiindcă toți acești oameni ‎au luptat să ajungă acolo.
‎[în portugheză] ‎Visul vostru a devenit realitate.
‎Ați sosit la Jocurile Paralimpice ‎2016 de la Rio.
‎[bărbat în engleză] ‎În depărtare se vede Parcul Olimpic.
‎[crainic 1] ‎Jocurile Paralimpice 2016 ‎de la Rio încep în câteva clipe.
‎[zgomote de fond în studio]
‎[crainic 2] ‎Trecem la o cursă-cheie,
‎finala probei masculine 800 m T54.
‎[arbitru] ‎Treizeci-cincisprezece.
‎[crainic în engleză și portugheză] ‎Zece.
‎Totul era... un oraș fantomă.
‎[Alaize în franceză] ‎A fost... șocant.
‎[Craven în engleză] Fir-ar al naibii!
‎Comitetul de organizare, ‎care ne-a pierdut banii
‎sau i-a cheltuit, n-a vândut niciun bilet.
‎Mult mai puține bilete vândute ‎decât la oricare altă ediție.
‎Asta crea un mediu neprielnic.
‎Problemele cu banii erau importante, ‎dar era ceva dincolo de asta,
‎de ce mai facem asta ‎dacă oricum nimeni nu vine să vadă?
‎Erau mii de locuri care le puteau schimba ‎viața acelor oameni.
‎Fiindcă, să nu uităm, ‎viețile se schimbă pe pistă,
‎dar și în tribune, de asemenea.
‎[publicul aplaudă și aclamă]
‎[comentator] ‎Finala probei masculine ‎de 200 m, T42.
‎Primul concurs important ‎pentru Ntando Mahlangu.
‎[Mahlangu] Să lăsăm deoparte ‎tribunele pline.
‎Da, joacă un rol important. ‎Vrei să vină lumea să te susțină.
‎Dar reprezint un miliard de oameni ‎și e uimitor.
‎E ceva valoros să reprezint ‎locul din care provin,
‎fiindcă nu-mi voi uita ‎niciodată rădăcinile.
‎[muzică dramatică]
‎[comentator] ‎Iată-i că pornesc. ‎Mahlangu ia un start greoi.
‎Îmi reprezint poporul. ‎Îmi reprezint tribul.
‎Reprezint alte triburi.
‎Alerg pentru șoferii de taxi ‎care mă duc în oraș,
‎oamenii care ne aduc pâinea ‎în zonele rurale.
‎Alerg pentru acei oameni ‎care joacă un rol în viața mea.
‎[comentator] ‎Iată-l pe Mahlangu ‎pentru Africa de Sud!
‎[muzică orchestrală]
‎Whitehead ia aurul! ‎Mahlangu câștigă argintul.
‎Mahlangu e pe locul doi, ‎cu un nou record african.
‎Fiecare atlet visează la medalia de aur.
‎[crainic] ‎Ntando Mahlangu.
‎Dar, când am primit argintul, ‎a fost copleșitor.
‎[Parsons] Unii au zis: ‎„Dar vânzările de bilete sunt scăzute.”
‎Eu le-am zis: „Așteptați.
‎Oamenii o să vină.
‎Poporul brazilian susține aceste Jocuri, ‎nu ne dezamăgește.”
‎[focul de start]
‎[Gonzalez] Dintr-odată, s-a trezit ‎acel spirit paralimpic.
‎Atleții au trecut în prim-plan.
‎[comentator 1] ‎Ellie Cole ia aurul ‎cu un record paralimpic.
‎[comentator 2] ‎Va fi o cursă exclusiv americană.
‎Iar Tatyana McFadden obține ‎prima medalie de aur la Rio!
‎[comentator 3] ‎O cursă genială pentru Peacock!
‎[Parsons] Vânzările au început să crească.
‎[suflă de mai multe ori]
‎[Craven] Oamenii nu știau de bilete,
‎iar când au aflat... „Vrem și noi.”
‎[comentator] ‎O să termine foarte aproape. ‎Și iat-o pe Van Rhijn!
‎Probabil Van Rhijn a fost prima, ‎chiar așa este!
‎[Peacock] Cel mai mare număr de persoane ‎din Parcul Olimpic a fost atins
‎la Jocurile Paralimpice, ‎nu la cele Olimpice.
‎[oamenii ovaționează și aclamă]
‎Sportul, parasportul a fost cel care ‎a salvat situația.
‎Iar spectatorii, oamenii din Rio,
‎cariocas‎ au venit să vadă ‎și s-au apropiat.
‎[publicul aclamă]
‎[Parsons] A fost un moment la boccia...
‎La boccia, atleții au dizabilități severe
‎și pot deveni stresați ‎dacă e prea cald, prea frig,
‎prea zgomotos ori surprinzător,
‎iar mulțimea făcea... ‎Ca pe stadionul de fotbal.
‎[publicul aclamă zgomotos]
‎Iar arbitrii erau puțin îngrijorați.
‎„Să spunem oare mulțimii? ‎Să le cerem mai puțin zgomot?”
‎Iar atleții au zis: „Ne place la nebunie. ‎Asta ne-am dorit mereu în viață.”
‎[comentator] ‎Braziliei i-a fost răsplătită ‎toată munca,
‎iar echipa și căpitanul, Antonio Leme, ‎nu vor uita niciodată această clipă.
‎[Batt] În Rio era ‎o atmosferă electrizantă.
‎Fanilor le plăcea sportul.
‎Recunosc, am avut noroc în finală,
‎le-au plăcut mai mult australienii ‎decât americanii
‎și ne-au aclamat.
‎[comentator] ‎Iată-l pe cel mai bun jucător ‎al lumii, Ryley Batt.
‎[publicul aclamă]
‎[Batt] Ne doream să învingem ‎o singură echipă,
‎pe cea americană.
‎Revederea pozelor din Beijing ‎a fost decisivă.
‎Acea medalie de argint stătea pe noptieră. ‎O priveam în fiecare dimineață:
‎„Nu, trebuie să fie aur.
‎Scoală-te din pat și devino sportiv.”
‎[comentator] ‎Toată lumea pe poziții.
‎- [fluierul de start] ‎- Se lansează mingea.
‎Și am început.
‎Are putere din abundență. ‎Dă năvală în mijloc.
‎Sincer să fiu, după ce am slăbit, ‎m-am împăcat cu dizabilitatea mea.
‎[comentator] ‎I-a scăpat.
‎Eram mai mândru de mine.
‎[comentator 1] ‎Egalitate din nou.
‎Batt a făcut culoar pe dreapta.
‎Iată-l din nou, berbecul bătăios.
‎[comentator 2] ‎Ryley Batt înscrie pentru 58-57.
‎[comentator 1] ‎Ar fi putut fi o minge de medalie de aur.
‎[comentator 2] ‎Cer un time-out.
‎[Batt] ‎Bunicul m-a influențat mult
‎și mereu îmi zicea: „Fii un exemplu.”
‎Nu te uita așa, vorbește cu bunicul.
‎[Batt] Am vrut să câștig pentru el.
‎Voiam să joc cât mai bine pentru bunicul.
‎[expiră profund]
‎A fost trist să-mi iau rămas-bun ‎anul trecut... [chicot]
‎Devin sentimental.
‎Dar ar fi mândru de cine sunt.
‎- Pa! ‎- Pa!
‎[femeie] Pa-pa.
‎[comentator] ‎Australia repune mingea ‎în joc, încă 3,6 secunde. Depinde de Batt.
‎[publicul aclamă]
‎Batt o duce peste linie și s-a terminat!
‎Au câștigat medalia de aur!
‎Ce moment, reușesc în prelungiri!
‎[Batt] ‎Îmi place fiindcă câștigi ‎împreună cu 11 prieteni.
‎[exclamații și urale]
‎[Parsons] Cred că Rio a fost, poate, ‎chiar mai important
‎pentru mișcare decât Londra,
‎unde n-am fost atât de expuși ca în Rio.
‎Niciodată n-am fost atât de neșlefuiți. ‎A fost sport în stare pură.
‎[comentator în portugheză]
‎- Gol! ‎- [publicul aclamă]
‎[Vio în engleză] Ca atlet paralimpic,
‎creezi o altă istorie a sportului.
‎Te antrenezi toată viața ‎ca să ai parte de acea clipă.
‎La Rio a fost greu, ‎aveam o problemă cu brațul.
‎N-am putut să trag în săptămână dinainte, ‎eram foarte deprimată.
‎Toată lumea trăgea, își creștea nivelul,
‎iar eu doar stăteam.
‎La Rio am tras cum nu mai trăsesem demult
‎și știam că o să câștig.
‎[crainic] ‎Zece!
‎[bărbat exclamă, publicul aclamă]
‎[sonerie, comentator în portugheză]
‎[Stutzman] La ultima săgeată,
‎trebuia să nimeresc zece ca să câștig, ‎nouă să fac egal, opt să pierd.
‎[comentator în portugheză]
‎[Stutzman în engleză] ‎Nu mi-a mers echipamentul și am pierdut.
‎A fost sfâșietor pentru mine.
‎Eu și Rio nu suntem prieteni buni.
‎Mi-a luat ceva vreme să-mi revin,
‎în mod clar, ‎fiindcă era vorba despre dedicare
‎și tot ceea ce investești ‎în patru ani de zile.
‎[comentator] ‎Bine ați revenit la Carioca 3 ‎și la scrima în scaun cu rotile.
‎[Vio] Cu două zile înainte de Jocuri, ‎am reluat scrima,
‎dar trăgeam prost, ‎pentru că eram stresată.
‎Antrenorul zicea: „E bine.” Iar eu: „Nu!
‎Nu-mi spune că e bine când nu e bine!
‎Șterge-o! Pleacă!”
‎Mi-a fost foarte greu.
‎Dacă nu crede nimeni în mine, e OK,
‎dar dacă eu nu cred în mine ‎e o mare problemă.
‎[Vio] Chinezii au dominat totul ‎ani de zile, toate competițiile.
‎Sunt atât de puternici! Cum e posibil?
‎[comentator 1] ‎În doar câteva minute, ‎vom avea un nou campion paralimpic.
‎Arbitrul cere scrimerilor ‎să ia poziție de gardă.
‎[antrenor] Hei!
‎Bebe!
‎[comentator 1] ‎Sărbătorește așa după un punct,
‎darămite dacă ajunge prima la 15.
‎Hei!
‎[Vio] Totul era perfect cu un punct ‎și încă un punct.
‎- [oficial] ‎Allez. ‎- [antrenor] Hei!
‎Mamma mia! ‎Ce fac?
‎[oficial] ‎Allez.
‎[Zhou strigă]
‎[comentator 2] ‎Să nu uităm, concurează
‎împotriva noii campioane la spadă.
‎[oficial] ‎Allez.
‎[comentator 2] ‎Una rapidă și e doar un punct diferență.
‎[Vio] Fizic, e mai bună decât mine, ‎fiindcă are mâini,
‎are picioare, deci e mult mai bună ‎decât mine.
‎[oficial] ‎Allez.
‎[antrenor] Hei!
‎[țipăt]
‎[încurajări în italiană]
‎[comentator 2 în engleză] ‎Își dorește atât de mult!
‎Un punct înapoi, totuși.
‎- [țipăt] ‎- ‎[comentator 2] ‎E atât de entuziasmată!
‎Vio conduce din nou cu cinci puncte.
‎[oficial] ‎Prêtes. Allez.
‎[antrenor] Hei!
‎[comentator 1] ‎Italianca simte un disconfort.
‎A încasat o lovitură deviată ‎în spatele măștii, la ceafă.
‎Se poate vedea cum lovitura lui Zhou
‎a atins partea de sus a măștii ‎și a deviat în cap.
‎[bărbat] Vrea gheață.
‎[Vio] Când eram mică și chiar și acum,
‎dacă mă doare ceva, nu spun nimic.
‎Zic: „Nu contează, trece.”
‎Deci, când zic că mă doare, ‎înseamnă că e o durere puternică.
‎[comentator 1] ‎Zâmbește, dar pare incredibil de dureros.
‎[muzică dramatică]
‎[publicul aclamă și aplaudă]
‎[comentator 2] ‎Beatrice Vio își dorește atât de mult,
‎iar Jocurile Paralimpice ‎chiar creează eroi.
‎- [oficial] ‎Prêtes. Allez. ‎- [antrenorul strigă]
‎[țipăt]
‎[comentator 1] ‎Doar la un punct distanță ‎de medalia de aur.
‎[Vio] Când câștigi și-ți dai seama ‎că ești la al 14-lea punct,
‎îți zici: „Bun, e ultimul.”
‎Dacă ultimul merge în poziția corectă, ‎așa cum trebuie, câștigi.
‎Îți dai seama de tot, de toată viața ta.
‎[strigăte în fundal]
‎[încurajări în italiană]
‎Dar dacă nu nimerești ultimul punct, ‎o să plângi toată viața.
‎[publicul aplaudă ritmat și scandează]
‎[un bărbat o aclamă pe Bebe în italiană]
‎Toată lumea așteaptă ‎pe marginea scaunului.
‎- [oficial] ‎Prêtes. Allez. ‎- [Vio țipă]
‎[comentator 1] ‎Tânăra de 19 ani din Veneția, Italia,
‎nu știe cum să-și mai exprime bucuria.
‎Emoția e atât de pură!
‎[urale generale]
‎[Vio] Când am revenit la scrimă, ‎am zis: „Eu sunt Bebe.
‎Sunt fără mâini și picioare. ‎Vreau să trag.”
‎„E imposibil. ‎Se trage cu aceste trei degete
‎și din încheietură, ‎deci de partea asta ai nevoie,
‎asta înseamnă să tragi,
‎iar tu nu ai partea asta, ‎deci nu poți trage.”
‎Era imposibil, ‎dar totul e imposibil la început.
‎Trebuie doar să crezi în tine. ‎Să mergi înainte, să faci ce vrei.
‎[toți scandează] Brazilia!
‎[publicul aclamă]
‎E ceremonia de închidere ‎a Jocurilor Paralimpice. N-o ratați!
‎Am dovedit, prin Rio, ‎că avem o mișcare unită.
‎[publicul aclamă]
‎Oricând o să meargă prost,
‎mișcarea noastră o să protesteze:
‎„Nu ne faceți asta. ‎Jocurile noastre se țin
‎și o să ne facem auziți.
‎Contribuim la schimbarea societății
‎și facem din planeta asta un loc mai bun.”
‎E vorba de mult mai mult ‎decât câștigarea medaliilor.
‎[mulțimea aclamă]
‎[pilot în italiană] ‎Bebe Vio. ‎Mulțumim pentru emoțiile oferite.
‎Astăzi, tu ne faci să zburăm.
‎[în engleză] ‎Stimați pasageri, vrem să vă informăm
‎că avem onoarea de a întâmpina ‎un câștigător al aurului
‎la Jocurile Paralimpice 2016.
‎[mulțimea scandează] Bebe!
‎[crainic] ‎Medaliații voștri ‎la Jocurile Olimpice și Paralimpice!
‎Vrem să jucăm un rol major ‎în drepturile omului.
‎Ne întoarcem de unde am pornit.
‎Viziunea lui Sir Ludwig ‎nu a fost dusă la îndeplinire,
‎fiindcă așa-numitele ‎persoane cu dizabilități
‎nu sunt încurajate,
‎nu sunt acceptate ‎în societate, în ansamblu.
‎Ceea ce încerca Sir Ludwig să facă atunci ‎e necesar acum mai mult ca niciodată.
‎[muzică electrizantă]
‎[Peacock] ‎Oamenilor le e milă de mine. ‎De ce? Din cauza percepției.
‎„N-are un picior. ‎Ar trebui să-mi fie milă.”
‎[Alaize în franceză] ‎Dizabilitatea mea e puterea mea.
‎Așa o să mor.
‎Piciorul nu-mi crește înapoi.
‎Nu sunt șopârlă.
‎[Stutzman în engleză] ‎Cu toții avem o superputere
‎pe care o descoperim la un moment dat.
‎[Vio] ‎Trebuie doar să accepți situația ‎în care te afli.
‎Și să descoperi ce frumoasă e.
‎[muzică triumfătoare]
‎[melodia Renăscând din cenușă]
‎Subtitrarea: Iulia Rolle