Downloaded from YTS.MX
[Alaize på fransk] Det er morsomt fordi
Official YIFY movies site: YTS.MX
når du ser den nyeste Avengers fra Marvel,
er det et team med
superhelter...
...som prøver å redde...
...menneskeheten,
redde
folk
og kjempe
for suksess.
Og vi er ganske like.
[energisk musikk]
[Alaize] Vi er alle superhelter...
...for vi har alle opplevd tragedier.
Vi har alle gjennomlevd
noe som ikke lot oss lykkes.
Og der ligger styrken vår.
Livet er en kamp.
Vi prøver å redde verden.
[Gonzalez på engelsk] Helter skapes i de olympiske leker.
Heltene kommer til Paralympics.
[energisk musikk]
EN ORIGINALDOKUMENTAR FRA NETFLIX
[Bebe Vio] Da jeg var 12, var jeg med i en speidertropp.
De ga oss kallenavn.
Mitt var Rising Phoenix.
For føniksen kan leve og dø og brenne og leve igjen.
Speidertroppen så meg på alle stadier,
levende, brennende, døende og så levende igjen.
Da jeg var veldig liten, sa treneren min til meg:
"Det finnes et paradis,
og navnet på paradiset er OL.
Du må bare jobbe veldig hardt hver dag og hver time så godt du kan,
for å komme til OL."
Så jeg drømte om OL,
og så ble det Paralympics, men det er nesten det samme.
[utydelig snakking]
Da jeg var 14, var jeg fakkelbærer
og representerte fremtidige utøvere.
[publikum klapper og jubler]
[Gonzalez] Om vi ser på historien til Paralympics,
har det vært opp- og nedturer,
én bra, og én ikke så bra.
Hvis du måtte velge et sted hvor du trodde du kunne lykkes,
må det være London.
Det er vårt fødested, landet som skapte Paralympics-bevegelsen.
Organiserer arrangementer, er kreative og utfordrer stereotyper.
Og London er verdens hovedstad.
[reporter 1] Arrangørene av London 2012 har begynt å forberede Paralympics.
[reporter 2] Ifølge den veldedige organisasjonen Mencap
er rapportert hatkriminalitet mot funksjonshemmede rekordhøy,
så alt som endrer denne holdningen teller.
[Gonzalez] Da jeg nevnte for kolleger
at jeg skulle intervjues for Paralympics,
sa de fleste: "Ikke involver deg.
Det er sport for funksjonshemmede.
Det er for komplisert. Det er egentlig ikke sport."
[reporter] Alle øyne er på verdens paralympiere
idet deres symbol erstatter de fem ringene.
I løpet av OL, fire eller fem dager før det var slutt,
ble svarte plakater hengt opp
hvor det sto: "Takk for oppvarmingen."
Det reklamerte for Paralympics
"Takk for oppvarmingen."
Komiteen var nok ikke glade for det,
men det rørte ved noe i meg.
Philip vil ikke være nummer to, han vil vinne.
[kommentator] Craven har det i seg ennå.
[Gonzalez] Han var utøver før,
og ville at andre utøvere skulle få enda bedre muligheter enn ham.
[kommentator] Det er to til for Phil Craven.
Xavi Gonzalez, flott fyr.
Hvis det ikke er kjemi mellom presidenten og direktøren, glem det.
Vi ville endre måten folk så på folk med funksjonsnedsettelser på.
[publikum jubler]
[Alaize på fransk] Det var et hjem for...
...alle land.
VELKOMMEN TIL DEN PARALYMPISKE LANDSBYEN
Det er som lagidrett, ikke individuell.
Vi holder ofte sammen. Når vi drar på konkurranser,
stiller vi alltid opp og heier på hverandre.
[Matt Stutzman på engelsk] Hele atmosfæren
med å ta del i noe større enn deg selv, var utrolig.
[Ellie Cole] Det er som en uuttalt oppgave vi har.
Alle paralympiere har hatt et liv der de har fått høre
gang på gang at livet kommer til å bli umulig for dem.
[publikum jubler]
[Stutzman] Det irakiske laget sto en halvmeter unna oss,
og vi hadde folk på laget som ble skadet i Irak.
Verden trenger å se mer av det.
[oppløftende musikk]
Vi er på vei til åpningsseremonien.
[publikum jubler]
[Stephen Hawking] Paralympics
handler også om å endre vår oppfatning av verden.
Vi er alle forskjellige.
Det finnes ikke noe som heter et standardmenneske.
[Craven] Vi måtte skaffe flere scener hvor de kunne opptre
og vise verden, inspirere verden og glede verden.
Paralympics er bevegelsens ansikt utad.
Det viktigste som kan drive bevegelsen forover.
Jeg erklærer Paralympics i London 2012 for åpnet.
[reporter] Der er agitoen,
den paralympiske logoen som henger fra den vakre Tower Bridge i London.
Det er mitt første Paralympics, jeg blir bare 19 år gammel.
God morgen!
[Jonnie Peacock] Du tenker på skrekkhistorier
fra Paralympics' historie, som tomme stadioner.
Du vet aldri hvordan det blir før du kommer dit.
[Tatyana McFadden] Det er helt uberegnelig.
Så jeg var spent og nervøs.
[Peacock] De tar deg med under stadion,
for de har en bane der alle gjør siste forberedelser.
Alle idrettsutøverne er sammen. Veldig seriøst.
[Hertugen av Sussex] Mange trodde, basert på det de hadde hørt,
at det kom til å slå feil og at de ikke fikk solgt billetter.
[publikum jubler høyt og applauderer]
Stadionene var fullpakkede.
Idretten var fantastisk.
-[publikum jubler] -[kommentator] Det var et utrolig slag!
Det må være mesterskapets slag.
Men det de så, var utvilsomt bedre enn selve OL.
[mann] Klar.
-[energisk musikk] -[publikum jubler]
[kommentator] Atmosfæren er helt elektrisk!
Zhang på innsiden, Dave Weir går bredt.
Dave Weir må hente ut all sin selvtillit
og styrke, for dette er så nært. Zhang!
Dave Weir er nå i ledelsen. Dave Weir har klart det igjen!
Vi har blitt beæret av storhet i kveld.
[Sussex] For meg og så mange andre, særlig små barn...
...som får se slike personer...
...oppnå det de har oppnådd...
Ingen bøker
eller undervisning...
...kan gi samme inspirasjon
som å se noe du har fått høre er umulig.
[speaker] Mine damer og herrer,
det er finalen i kvinnenes 100 meter fristil.
Ellie Cole fra Australia.
[folk jubler]
[fløyte blåses tre ganger]
[Cole] Folk har så mye forskjellig fysikk i Paralympics
sammenlignet med OL. Der ser alle kroppene like ut.
I Paralympics er ingen kropper like.
[fløyte blåses]
Det er et skremmende øyeblikk før du begynner i Paralympics.
-[speaker] Innta plassene. -[startalarm piper]
[Cole] Det kalde vannet treffer deg, og du tenker: "Nå skjer det.
Det neste minuttet blir antakelig det største i hele mitt liv."
Jeg vil at så mange i verden som mulig skal se Paralympics,
for hvis foreldrene mine hadde visst om det
da jeg var tre år gammel, hadde de hatt så mye mer håp
om hva folk med funksjonshemninger kan gjøre.
[Coles mor] Ellie går for første gang.
Kom igjen, Ellie.
[Cole] Jeg ble faktisk født frisk,
men en dag mamma skiftet på meg
fant hun en kul bak det høyre kneet mitt.
Legen fortalte dem
at jeg hadde en veldig sjelden krefttype kalt nevrosarkom.
-[Coles far] Ellie? -Ja?
-[Coles far] Glad i deg. -Glad i deg.
Så jeg fikk mye cellegiftbehandling.
Med denne behandlingen
ble jeg faktisk sykere enn fra kreften,
og svulsten ble ikke mindre.
Foreldrene mine måtte ta beslutningen om å amputere beinet mitt
rett etter at jeg fylte tre år.
[Coles mor] Hun sa i dag: "Jeg vil ha tilbake beinet mitt."
-[ler] -[kvinne] Så flott.
Dette er beinet ditt, ikke sant, Ellie?
Det blir værende der det er.
[Cole] Jeg spurte mamma
hvorfor hun var så redd for å amputere beinet mitt,
og hun var bekymret for at jeg skulle bli helt annerledes.
Foreldrene mine kjente ingen andre funksjonshemmede,
og de var så redde for at alle muligheter jeg hadde
da jeg ble født, plutselig skulle bli tatt fra meg
den dagen.
Når man bor i Australia, må man kunne svømme.
[Coles mor] Ellie? Rette armer.
Jeg svømte rundt i sirkel en stund. [ler]
Svømming var den eneste idretten jeg kunne drive med
hvor jeg ikke følte meg funksjonshemmet.
Så jeg elsket å svømme.
Jeg sa til mamma at jeg ville bli ballerina,
for jeg hadde sett Svanesjøen.
Jeg sa: "De er så elegante, og jeg vil være elegant."
Jeg hadde nok en av de mest elegante svømmeteknikkene
på landslaget fordi jeg elsker det aspektet ved det.
[kommentator] Ellie Cole svømmer for livet,
20 år gammel fra Australia.
-Cole ligger på tredje. -[Coles mor] Heia Ellie!
[kvinne] Kom igjen, Ellie!
[Cole] Hvis jeg tenker tilbake, likte jeg ikke å bli slått.
[kvinne] Kom an!
[Cole] Bestemte meg for å bli den raskeste,
selv med kun ett bein.
[kommentator] Cole er nå i ledelsen.
Se på teknikken. Cole først i bane seks.
[jubel]
[kommentator] Ellie Cole, helt fenomenal!
[Cole] Å gjøre mamma så glad
er fordelen med å være syk.
[Vio] Jeg deltok ikke i Paralympics, så jeg kunne bli der
under hele konkurranseperioden.
[på italiensk] Hei, dette er Bebe. Dette er min første kommentatorjobb.
[på engelsk] Jeg møtte så mange paralympiere og forelsket meg i alle,
for når du ser noen, vil du bare høre bakgrunnshistorien deres.
Hvorfor sitter de i rullestol? Hvorfor har de ikke lemmer?
Det er morsomme historier, og mindre morsomme.
"Bare fortell hva du gjorde." [ler]
[kommentator på fransk] Lengdehopp-finalen...
[på fransk] Det var første gang
jeg hadde sett et så fullt stadion.
[roper]
Jean-Baptiste Alaize er en av favorittene.
-[hyler] -[publikum jubler høyt]
[jubel stilner]
[Alaize] Jeg valgte lengdehopp
fordi jeg tror jeg ville flykte.
En følelse av
å dra og aldri komme tilbake.
Av å fly,
rømme...
Jeg så så mye på kort tid da jeg vokste opp.
Jeg gjennomlevde det verste som barn.
Jeg ble hjemsøkt av et mareritt.
Jeg kjempet for å komme meg videre og glemme.
Jeg overlevde borgerkrigen i Burundi i 1993.
Jeg husker alt som om det var i går.
Hutuene ville utslette alle forplantningsdyktige tutsi-familier,
alle mødre og barn.
Jeg var tre år gammel.
Jeg forsto ikke hva som skjedde og hvorfor de gjorde det.
Jeg prøvde å flykte fra morderne sammen med moren min,
men
ikke raskt nok.
Så fikk jeg fire machete-hogg. Slik mistet jeg beinet.
Og et nytt hogg i armen.
Og her, i hodet og ett i ryggen.
Etter det måtte jeg bevitne...
Ble jeg tvunget til å se at moren min ble drept.
Ja.
Jeg våknet på sykehus. Var jeg død i fire eller fem dager?
Jeg hadde indre og ytre blødninger.
Utrolig. Tre år gammel, og jeg overlevde
denne massakren.
Så måtte jeg bygge opp igjen livet mitt på barnehjem. Alene og forlatt.
[puster tungt]
Hvorfor elsker jeg løping og hopping?
Det er som å rømme fra det som skjedde.
[puster tungt]
Jeg prøver å rømme.
Faller og reiser meg. Det er livet.
Dette er relevant for veldig mange, det forsto jeg tidlig.
Det var idretten som reddet meg.
[hyler]
I mine første leker lærte jeg ikke om seier,
men mye om menneskeheten.
[Gonzalez på engelsk] Alle har en historie i Paralympics.
Det kommer fra å ha sprengt grenser
for å kunne oppnå det de ville,
gå videre og leve livet, selv om andre ikke tror du kan.
[publikum jubler]
Som barn hadde jeg drømmer.
Jeg ville bli BMX-syklist og ta baklengs salto og alt sånt.
Jeg sa at jeg skulle bli den neste Michael Jordan
på den tiden da han var kongen.
[kommentator 1] Snapper ballen og går innvendig.
-[fløyte blåser] -[begge kommentatorer] Å!
Jeg kunne aldri blitt Michael Jordan.
Ikke tale om.
Jeg er ikke høy nok.
Men det jeg ble mest opptatt av, var biler.
Jeg kan kjøre med føttene og kjøre ifra 90 % av dem rundt meg.
Bilen har ingen stereotypisk idé om sjåføren.
Bilen bryr seg ikke om du har armer eller ikke.
Den vil bare bli kjørt.
Derfor forelsket jeg meg i bueskyting.
En bue vil bare skytes.
Legene sa det ikke var noen medisinsk grunn
til at jeg ble født uten armer.
Det er slik jeg er. God jul. [ler]
Foreldrene mine forteller alltid om hvordan og hvorfor de adopterte meg.
De lette ikke etter en med fysisk eller psykisk funksjonshemning.
Noen ringte dem og sa:
"Vi har et barn dere bør se på."
De sa: "Han har ingen armer."
"Kanskje vi skal tenke litt på dette."
De tok meg med ut for å spise og jeg stappet ansiktet i maten
og... [ler]
Jeg spiste som et dyr.
Mine to eldre søstre og min eldre bror var der, og foreldrene mine sa:
"Legg merke til at alle i restauranten stirrer på ham nå.
Er det dette dere vil?"
De sa: "Vi drar ikke uten ham."
Så de tok på seg utfordringen med å lære meg å tilpasse meg til verden,
istedenfor det motsatte.
Så i svært ung alder
sa de: "Vi vet du klarer det."
Jeg sa: "Jeg har ingen armer. Hjelp meg."
De sa: "Nei, beklager. Du finner ut av det."
[ler]
Antakelig innen et år
begynte jeg å nyte at jeg hadde frihet til å prøve nye ting.
Jeg husker jeg så broren min klatre opp i et epletre.
Jeg ville gjøre det samme.
Og jeg husker pappa sa: "Vær så god, klatre opp i treet.
Men hvis du klatrer opp selv,
må du klatre ned igjen også."
Jeg satt fast der oppe i 40 minutter.
Men de hjalp meg ikke, og jeg kom ned, og det ga meg en verdifull lærepenge.
Selv om jeg ikke har armer,
kan jeg gjøre alt alle andre kan.
Jeg må bare prøve.
Og om det ikke var for alt det,
hadde jeg aldri prøvd å ri på en okse, men det gjorde jeg.
Og da fikk jeg min første hjernerystelse.
Men hvis de hadde vært strengere, hadde ikke det skjedd.
[speaker] Representant for USA: Matt Stutzman.
[publikum jubler og applauderer]
[Stutzman] Vi skannet hjernen min en gang,
og de skjønte at hjernen til en gjennomsnittsperson
som bruker føttene er på størrelse med en ert,
og min er omtrent som en baseball.
Jeg følte at det var mitt talent.
Jeg var velsignet med evnen til å bruke føttene som hender.
[publikum klapper og jubler]
De påsto at den olympiske landsbyen var mer som en Club 18-30.
[ler]
Hvordan var den paralympiske landsbyen?
Fikk du deg noe?
[publikum ler]
Det kan jeg ikke svare på.
-Kom igjen! -Knullet du ikke en eneste en der?
[publikum ler]
[publikum applauderer]
[reporter] Jonathan Peacock fra Shepreth i Cambridgeshire
hadde nok en operasjon i beinet for noen uker siden.
[Peacock] I 2011, i alle intervjuer,
var spørsmålet: "Hvordan mistet du beinet?"
I månedene før London og hele tiden etterpå
handlet det bare om sport,
så det var et stort omslag fra historie til sport,
og det var utrolig for meg.
Jeg ville aldri løpt annet enn 100.
Antakelig for lat til å løpe lenger.
Ja, 100 meter passer perfekt.
[kommentator] Nå verdensstjernen
Oscar Pistorius, tidenes mest berømte paralympier,
mot verdensrekordholder Jonnie Peacock fra Storbritannia.
[publikum jubler]
[Peacock] Navnene i løpet er store. Jeg blir glad for medalje.
[kommentator] Der er Pistorius.
[Peacock] Før løpet husker jeg Oscar kom bort til meg og sa:
"Kan jeg be en bønn for deg?"
Han bare tok hånden min
og ba til Gud om at jeg skulle gjøre det bra.
Han sa egentlig: "Dette er ditt."
Jeg så opp til ham for alt han hadde gjort for paralympisk sport,
og han var selvsagt idolet mitt da.
Oscar var lekenes ansikt utad.
[kommentator] Denne jubelen er for Pistorius.
[publikum jubler høyt]
Om jeg fikk litt jubel sammenlignet med Oscar, ble jeg glad.
[kommentator] Og her er Peacock.
[jubelen blir høyere]
Jeg kunne ikke tro det.
Jeg hørte navnet mitt ble ropt, og det var absurd.
[publikum] Peacock!
[Peacock] Dette skjer ikke i friidrett. Det skal være helt stille.
Så jeg ba alle være stille.
[kommentator 1] Peacock ber dem være stille.
Han vil ha stillhet, og publikum må lytte.
Plutselig sto vi i startblokkene.
[speaker] Jeg gjentar: Stille før start, takk.
[kommentator 2] Enestående spenning på stadion.
[speaker] Klar.
[startpistol avfyres]
[publikum jubler]
[intens musikk]
[Peacock] Jeg husker egentlig ingenting før 60 meter.
Vi trener på det.
Når startpistolen går av, løper du uten å tenke.
Og på det tidspunktet ledet jeg.
Men plutselig fokuserte jeg på feil ting.
Jeg tenkte: "Oscar passerer meg hvert øyeblikk,"
for i alle andre Paralympics-finaler
fikk Oscar beinet over mållinjen
med minste mulige margin.
Jeg dreit nesten i buksa. [ler]
Jeg ble så anspent,
og kjempet for å krysse mållinja.
[kommentator] Starten er kritisk, og Peacocks er god. Foran Pistorius.
Browne prøver å henge på! Peacock leder!
Pistorius drar innpå.
Peacock tar gull!
[publikum jubler]
[mann roper og jubler]
[Peacock] Jeg husker jeg krysset linja og tenkte: "Herregud, jeg har vunnet."
-[ikke hørbart] -[triumferende musikk]
Så så jeg navnet mitt stå først, og kunne ikke tro det.
[reporter] Jeg har hørt dette beskrevet
som den største kvelden i Paralympics' historie.
-Tror du det stemmer? -Utvilsomt.
Viser hvordan sporten har vokst.
[publikum jubler]
[Eva Loeffler] Jonnie Peacock løp,
og det var 80 000 på olympiastadion.
De verken ropte eller klappet eller heiet
fordi de så funksjonshemmede.
De heiet fordi de så en stor sportsbegivenhet.
Og for meg er det kjernen i det Paralympics betyr.
Faren min startet noe fantastisk,
og jeg er veldig stolt av ham.
Han var nevrokirurg og nevrolog,
og ble ansett for å bli Tysklands neste store mann.
Han var i 30-årene, bygde opp karrieren sin
og fikk to barn,
og plutselig ble alt tatt fra ham.
[barn roper]
[reporter] Berlins store dag, med ankomsten av den olympiske ild
på slutten av den 300 mil lange reisen fra Hellas.
OL I BERLIN 1936
[snakker tysk]
[Loeffler på engelsk] Hitler kom til makten,
og sa umiddelbart at alle jødiske akademikere,
lærere, forskere og leger
ikke lenger fikk jobbe på vanlige sykehus eller universiteter.
[publikum jubler på tysk]
[Loeffler på engelsk] Så plutselig mistet han jobben fordi han var jøde.
Han kom til Breslau og ble leder for det jødiske sykehuset der,
for han fikk lov til å jobbe på et jødisk sykehus.
[Guttmann] Den 9. november satte jeg meg i bilen og dro til synagogen.
Der var hele bygget omgitt av hundrevis av folk, det brant,
og SS-soldater spilte fotball med bønnebøker.
Jeg sto der og kjente tårene renne.
Men jeg bestemte meg for å hjelpe forfulgte mennesker.
[Loeffler] På Krystallnatten, da mange jøder ble rundjult,
kom rundt 60 menn til sykehuset,
og faren min sa: "Dere må ta imot alle som kommer."
[Guttmann] I min stilling kunne jeg hjelpe folk.
Uansett om de var kristne eller jøder.
Hjelpe dem med å forsvinne rett under nesen på Gestapo.
[Loeffler] Neste dag ringte Gestapo og sa:
"Du må komme til sykehuset straks."
Så moren min sa til faren min: "Ta på deg støvler og frakk,"
for hun trodde han ble tatt med til en konsentrasjonsleir.
[Guttmann] Jeg dro til sykehuset,
og der satt det tre SS-offiserer.
"Sekstifire personer er innlagt. Hvordan forklarer du det?"
Jeg forklarte hvert tilfelle,
og selvsagt fant jeg på alle slags diagnoser.
Av de 64 reddet jeg 60.
[Loeffler] Jeg husker vi krysset grensen til Frankrike og at moren min gråt,
og det gjorde stort inntrykk på meg.
Hun forlot familien sin, og visste hva som kunne skje.
Det regnet da vi kom til England.
Alt var nytt, språket var annerledes og jeg ble redd.
Det var en lang kø med flyktninger, for vi var flyktninger.
[Guttmann] Inn kom immigrasjonsoffiseren og sa:
"Hvem er de små barna i bakgrunnen?"
Kona mi sa: "Våre."
"Kan dere komme først? Barn bør ikke stå i trekken."
Dette slo oss helt ut.
Etter alt vi hadde vært gjennom i Tyskland,
og så sa denne mannen: "Barn bør ikke stå i trekken."
Min tro på menneskeheten økte kraftig, [knipser]
og har aldri sunket siden.
[publikum applauderer]
[reporter] Vi skal finne ut hvilken by
som skal etterfølge London med OL i 2016.
Jeg vil takke de fire kandidatbyene for fantastiske bidrag.
MADRID 2016 KANDIDATBY
[mann] Madrid!
CHICAGO 2016 - KANDIDATBY LA VENNSKAP SKINNE
RIO 2016 - KANDIDATBY LEV LIDENSKAPEN
-Rio de Janeiro! -Brasil!
TOKYO 2016 KANDIDATBY
Men det kan bare bli én vinner.
Da skjer det.
Jeg har æren av å kunngjøre
at de 31. olympiske leker tildeles...
...Rio de Janeiro.
[publikum stønner]
[speaker] Vent nå litt.
Er Chicago ute?
[publikum jubler]
Det var magisk. Som å komme til himmelen.
Vi bare ropte og klemte og gråt.
Så innser du at du klemmer Pelé.
Vi var i en annen dimensjon.
Da vi søkte om OL og Paralympics
var spenningsmomentet sistnevnte,
og jeg vil si vi hadde en sterk søknad.
Jeg ble født i Rio, så for meg gikk en drøm i oppfyllelse.
Andrew forvandlet Brasil til en stor paralympisk nasjon.
[Parsons] Jeg ønsket å gjøre den brasilianske paralympiske komité
til en av de viktigste idrettsorganisasjonene i landet.
[reporter] Rio de Janeiro blir den første søramerikanske byen
som avholder OL.
Etter London var forventningene i verden og i pressen
og hos sponsorene skyhøye.
Vi kunne ikke svikte.
[korsang]
[Vio] Rio de Janeiro. Jeg drømte om det.
Jeg skjønte at drømmen min kunne bli mulig.
Jeg forelsket meg i fekting da jeg var fem.
Jeg var på landstoppen i seks år.
Jeg var temmelig god.
Da jeg var 11 og trente fekting,
fikk jeg en forferdelig hodepine.
Jeg dro hjem og så et stort blåmerke i hodet,
så mamma spurte meg: "Fektet du uten maske?"
Jeg sa: "Selvsagt ikke,"
for jeg var litt sprø da jeg var liten.
Jeg var så heldig, for 97 % dør innen to timer.
Det generelle navnet på sykdommen er meningitt.
Meningitt? Meningitt.
[dramatisk musikk]
Jeg husker ikke mer, for jeg havnet i koma.
Det er som du imploderer innenfra.
En del av kroppen min prøvde å drepe meg.
Det var en kamp.
Jeg måtte fekte for å vinne mot min egen sykdom.
Foreldrene mine og familien min hadde det vanskeligst.
Hver kveld måtte de dra hjem fordi de ikke kunne bli på sykehuset.
De sa bare: "Ha det."
Du vet ikke om det blir arrivederci, som på italiensk betyr "på gjensyn",
eller et endelig farvel.
Et par dager etter amputerte de armene mine.
De sa at det ville stanse sykdommen.
Alt går bra, så ikke vær redd.
Men så kom sykdommen tilbake igjen.
"Hva vil dere gjøre? Vi kan amputere beina."
Foreldrene mine var så redde, så jeg tok beslutningen.
Hvis det er 1 % sjanse for å overleve, amputer beina.
Men kan du leve uten bein og armer?
Før sykdommen min hadde vi ikke sett noen uten bein,
altså en i rullestol. For meg var rullestoler for gamle.
Jeg var 11 år gammel. Flink på skolen. Jeg var idrettsutøver.
Hvorfor rammet denne sykdommen meg?
Det er mange slemme i fengsel. Gi dette til dem i stedet.
Jeg hadde aldri gjort noe galt. Hvorfor meg?
Men hvis du tenker slik hver dag, kommer du ingen steder.
Det finnes ikke noe svar og ingen grunn.
Det bare skjedde. Sånt som skjer.
[ler]
[Vio og mann ler]
[Vio] Det rare er at du blir født på ny,
du må lære alt om igjen, trinn for trinn.
Gå, snakke, pusse tennene, alt er nytt,
for du har glemt alle bevegelser.
[mann snakker italiensk og ler]
[Vio] Det viktigste var å gå tilbake til fektingen.
Jeg måtte lukte gymsalen igjen.
Jeg elsker den lukten.
Det er en slags parfyme du elsker selv om det er en dårlig lukt.
Så jeg dro dit og så på rullestolfekting og sa:
"Hva er dette? Dette er ikke fekting.
Dette er noe for funksjonshemmede. Jeg vil ikke gjøre det."
Faren min brukte teip til å sette floretten på hånden min
og så begynte jeg å fekte og bare forelsket meg igjen.
Hodet må være klart og forberedt på alt.
Jeg elsker at du ikke kan være redd
hvis du vil vinne, og jeg elsker å vinne.
Du ser verden på en annen måte når du har masken på.
[sopran synger]
Min favorittverden er med masken på.
[sopran synger videre]
Jeg var heldig nok til å oppleve mitt livs favorittøyeblikk to ganger.
Da jeg var yngre, var drømmen OL,
men etter sykdommen glemte jeg det helt.
Men da jeg gikk tilbake til fekting,
skjønte jeg at drømmen ikke var knust.
[Loeffler] Faren min sa: "Jeg drømmer om en tid
da funksjonshemmede vil delta i de olympiske leker."
Alle tenkte: "For en sprø idé."
[skyting med maskingevær]
Hvis du hadde ryggmargsskade i 1944, hadde du små sjanser.
[Craven] De ble brakt tilbake til Storbritannia i åpne kister.
Det medisinske samfunnet sa: "De har ingen nytte lenger."
De kunne ikke dra tilbake og kjempe, så de fikk morfin
og døde av infeksjon innen seks måneder.
[Loeffler] Da de bestemte seg for å åpne ryggmargsskadesenteret
ved Stoke Mandeville, ville ingen gjøre det,
for pasientene døde.
Da de tilbød jobben til min far, hadde han mange ideer om hvordan han kunne hjelpe.
Han tok sjansen.
Han drev med en enestående behandling hvor han snudde dem annenhver time.
Det hindret liggesår, og de overlevde.
Siden han ikke hadde noen stab,
ble han på sykehuset og hjalp til med å snu pasientene annenhver time.
Han var aldri hjemme. [ler]
Jeg visste at han var en god lege
og at han gjorde noe helt spesielt.
Så jeg hadde vært død om ikke denne fyren fantes.
[Guttmann] Paraplegi er ikke verdens ende,
det er begynnelsen på et nytt liv.
Sir Ludwigs hovedmål var ganske enkelt
å sørge for at de menneskene ble skattebetalere.
[Parsons] Det betydde å være borgere.
Det handler ikke om å overleve.
Det handler om å bli en nyttig person, en venn, et familiemedlem,
en ektefelle, en som alle andre.
[Guttmann] Det slo meg at det var en alvorlig utelatelse
å ikke bruke sport i rehabiliteringen av funksjonshemmede.
Det var antakelig en av mine beste tanker som medisiner.
[Sussex] Idrett motiverer. Det er ingenting annet i verden
som kan få deg tilbake fra de mørkeste steder enn sport.
Da jeg så hvordan sport ble akseptert av de lamme,
var det logisk å starte en idrettsbevegelse.
Vi hadde vår første konkurranse mellom lamme ekssoldater, bare 16...
STOKE MANDEVILLE-LEKENE 29. JULI 1948
...den 29. juli 1948,
da de olympiske leker ble åpnet i London.
LONDON-OLYMPIADEN 29. JULI 1948
[blåser i fløyte]
[Loeffler] De trente hele tiden
for å bli bedre og raskere.
Bevegelsen tok bare av.
[reporter 1] Atten land er ny rekord i de internasjonale paralympiske...
[reporter 2] Tjueto land var representert i årets...
[reporter 3] Tjueseks land deltok i Stoke Mandeville-lekene.
Det vokste i vill fart.
FØRSTE PARALYMPICS ROMA - 1960
Roma var første gang de avholdt paralympiske leker.
Mange trodde det hadde noe å gjøre med å være lam,
men Paralympics foregikk parallelt med olympiaden.
[Parsons] Guttmann var veldig smart som skjønte at idrettsbevegelsen
var et viktig redskap for å utfordre holdninger i hele verden.
-[triumferende orkestermusikk] -[publikum klapper rytmisk]
[Loeffler] Da OL gikk til Kina, til Beijing,
var det et nytt land hvor funksjonshemmede aldri ble sett.
De ble holdt skjult.
[Cui Zhe på mandarin] Siden jeg ble funksjonshemmet som veldig liten,
hadde familien min aldri høye forventninger til meg.
De bare lurte på hva jeg skulle gjøre når jeg ble voksen.
Hvordan jeg skulle forsørge meg selv.
[trener snakker mandarin]
-[Zhe grynter] -[trener snakker mandarin]
[folk applauderer]
[speaker snakker mandarin]
Kinas funksjonshemmedes forening rekrutterte utøvere
til Paralympics i Beijing i 2008.
De kom hjem til meg og spurte om jeg var interessert i sport.
Jeg ble ikke født inn i en rik familie.
De åpnet en dør for meg.
[på engelsk] I Beijing har vi verdens største land...
[speaker] Folkerepublikken Kina.
[publikum jubler høyt]
[Gonzalez] ...som forpliktet seg til å gjøre Paralympics
så bra de kunne,
og bruke det til å forvandle livene til funksjonshemmede.
[speaker 1 snakker mandarin]
[speaker 2 på engelsk] Her er kampen om gullmedaljen, mine damer og herrer.
Nummer tre: Ryley Batt.
[speaker 1 snakker mandarin]
Kina overrasket alle. De gjorde en kjempejobb med Paralympics.
Vi fikk spille i finalen der mot USA,
og det må ha vært over 8 000 tilskuere.
[speaker snakker mandarin]
[Batt] Første gang jeg hørte om Paralympics
ville jeg egentlig ikke se på folk i rullestoler.
Mitt kryptonitt.
Jeg ville ikke sitte i rullestol.
-[publikum synger] USA! -[speaker snakker mandarin]
[pludrer]
[Batt] Da jeg var i mammas mage, tok hun ultralyd.
Ingen funksjonshemninger vistes.
Så da jeg kom til verden, var det et stort sjokk...
...at jeg manglet bein og noen fingre på hver hånd.
Jeg har hørt historier om at besta, som var verdens søteste,
ikke engang kunne holde meg.
Hun klarte ikke å akseptere meg, og mamma og besta gråt i mange uker
om hva de skulle gjøre og hva jeg skulle bli.
-Si: "God dag, kamera." -Sykkel!
-Ja, han sier "sykkel". -[kvinne] Sykkel.
[Batt] Vet ikke hva det var med besten.
Han tok ikke nei for et svar.
Vink til mamma.
[Batt] Han kjøpte motorsykkel til meg da jeg var tre og et halvt eller fire,
og foreldrene mine spurte ham: "Hvorfor kjøpte du den?
Hvordan skal han kjøre den?"
[Batts far] Fin sykkel du har der, Ryley. Kjør av gårde.
Den dagen på firehjulingen var den beste i mitt liv,
og jeg husker dagen ennå.
Jeg følte meg normal.
[Batts far] Se gutten kjøre.
[Batt] Jeg husker ikke at jeg tenkte: "Stakkars meg, jeg er funksjonshemmet."
Jeg var ikke funksjonshemmet eller hadde en funksjonsnedsettelse.
[Batts far] Som en ape.
[Batt] Transportmetoden min da var skateboard.
Jeg ville passe inn med venner og være kul.
På skolen var jeg borte da vi skulle velge
sport, og jeg satt igjen med rullestol-rugby.
Jeg ville hoppe i den stolen, men var for flau.
En uke gikk, og jeg dro for å svømme.
Da jeg kom tilbake, var skateboardet mitt stjålet.
Jeg vet ikke hva som skjedde,
men jeg bestemte meg for prøve rugby.
Jeg er litt av en adrenalinjunkie.
Når du smeller sammen med noen, er det et krasj.
[reporter] Hardt, fort og ikke for de svake.
Ikke overraskende er rullestol-rugby kjent som mordball.
[tilskuere] Å!
Det passer meg utmerket, men jeg må si
at tenårene var mitt livs vanskeligste tid.
Jeg var negativ til meg selv.
Jeg ville ikke være ute blant folk
og bekymret meg hver dag for hva folk tenkte.
Spiste for mye og la på meg.
-[intervjuer] Har du kjæreste? -Ikke akkurat nå.
Går på fester og får forskjellige damer...
-[intervjuer] Ja vel? -Ikke ofte.
-[ler] Overdriver du, Ryley? -Nei da.
[begge ler]
I Beijing i 2008 spilte jeg på naturtalentet.
Jeg var langt fra i god form.
Vi tapte den finalen, og det føles som du har skuffet de andre 11.
Likte ikke funksjonshemningen min og det var en vanskelig tid.
[speaker] Paralympisk mester: USA.
[publikum jubler]
[Zhe på mandarin] Etter Paralympics i Beijing i 2008
endret folk i hele landet holdning til de funksjonshemmede.
-[trener snakker mandarin] -[publikum jubler]
Mitt liv og familiens liv
ble mye bedre etterpå.
[Craven på engelsk] Før Paralympics
hadde Kina svært lave tanker om folk med funksjonsnedsettelser.
Men det har vært det samme i alle land i verden.
Det skjer her i Storbritannia også,
selv om det er mer skjult.
[Alaize på fransk] Jeg ble adoptert i Frankrike.
Det var som å lande på en ny planet.
Jeg fikk ofte høre at jeg var unyttig.
Jeg var bare en skitten krøpling...
...en neger...
Det...
[gråter]
Det er...
Jeg var liten og skjønte egentlig ikke hva som foregikk.
Men da jeg sa det til foreldrene mine...
Jeg sliter ofte med å forstå hvorfor folk
er så stygge mot de som er annerledes.
[Cole på engelsk] Under oppveksten i Australia
ble jeg et stort mål for mobbing.
Det var en gutt
som så at jeg hadde ett bein og kalte meg "sjørøver",
og jeg bare...
[ler]
Neste gang han gjorde det, fikk jeg nok
og tok av beinet og kastet det gjennom rommet som et spyd,
og det traff ham.
Første dag på videregående. Jeg ble aldri mobbet igjen.
[Craven] Hjertet mitt og hjernen min fungerer fremdeles.
Jeg er her, og ikke hold meg tilbake, for det tillater jeg ikke.
Gi oss en sjanse, så viser vi deg hva vi kan.
Hvis ikke, tar vi egne sjanser.
SØR-AFRIKA
[Ntando Mahlangu] Jeg kommer fra et landlig område,
og forstår når ting er skjulte.
Det var veldig rart.
I landlige områder
satte de vanligvis bort barna
fordi folk trodde det var en forbannelse å ha et funksjonshemmet barn.
Noen vil ikke se dem.
[gepard maler]
Fra jeg var ett år til jeg var ti var jeg fanget i en rullestol.
Du ser ikke det andre ser.
Det er som om du ikke ser fremtiden din.
En veldedig, ideell organisasjon
hjalp meg med beina mine.
[unge Mahlangu] Hold der. Dette eller dette?
[mann] Skru på den.
Jeg fikk mine første karbonprotester, Cheetah-protesen.
Det endret livet mitt på mange måter.
Nå kunne jeg gå til folk,
se dem i øynene og hilse på dem,
istedenfor å se på magen deres.
Du føler deg på samme nivå.
Det øyeblikk jeg begynte å bevege meg, elsket jeg følelsen.
[kvinne] Godt jobbet!
[Mahlangu] Folk spør hvorfor jeg ikke står stille.
Jeg vil ikke stå stille. Jeg vil alltid bevege meg.
Hver gang jeg får løpe, må jeg le.
Ingenting plager meg.
Det eneste jeg hører, er vinden i ørene mine.
[triumferende musikk]
Jeg begynte å tenke: "Jeg vil gjøre noe.
Jeg vil bli bedre, jeg vil endre verden."
Treneren min sa: "Jeg ser talent i deg.
Vi skal til Rio."
RIO
ETT ÅR FØR LEKENE
[Gonzalez] Dette var første gang vi hadde hatt to vellykkede leker,
i Beijing og i London.
Så forventningene til Rio var enorme.
[Parsons] Når det gjelder organisering, gjør vi de siste justeringene.
Byggingen er i gang og i henhold til planen.
Vi tenkte: "Dette blir fantastisk.
Vi skal levere noe helt spesielt."
Men så støtte vi på noen fartsdumper.
[på portugisisk] Her skal vi avholde...
CARLOS NUZMAN PRESIDENT, RIO 2016 ORGANISASJONSKOMITÉ
...historiens beste Paralympics,
ikke i form av organisering, men med menneskelig varme...
[Parsons på engelsk] Navnet på organisasjonskomiteen skulle kunngjøres.
Det offisielle navnet
var Rio 2016 organisasjonskomité for de olympiske leker,
ikke olympiske og paralympiske.
Det etterlot et spørsmålstegn for meg.
Hvorfor ikke ha Paralympics i det offisielle navnet?
Noen av de høystrangerte lederne brydde seg ikke.
Hvis du ser på Paralympics' historie,
har det vært tider da utøverne våre ikke ble behandlet verdig
eller respektfullt.
I Atlanta var det katastrofalt.
[startpistol avfyres]
[Gonzalez] Den olympiske organisasjons- komiteen ville ikke organisere det.
[Parsons] Hvis du ser på bildene fra Aten,
var ikke tribunene fulle av folk.
Store problemer med markedsføringen.
Jeg sier alltid: "Er det enkelt, er det ikke Paralympics."
[reporter 1] Russland har nektet å gjennomføre paralympiske leker i år.
OL I MOSKVA 1980
[reporter 2] Professor sir Ludwig Guttmann er opprørt over
russernes beslutning om å utelate funksjonshemmede.
[Guttmann] Jeg var bitter.
[intervjuer] Sovjeterne innrømmer ikke at de har funksjonshemmede,
derfor fikk dere ikke komme.
De ligger minst 20 år bak oss.
[reporter] Da Sovjetunionen nektet å arrangere
olympiske leker for handikappede,
brøt de en tradisjon som begynte i Roma i 1960.
Men Nederland sørget for at lekene fant sted.
Da jeg kom til Arnhem, visste jeg ikke
at sir Ludwig hadde dødd tidligere det året, i 1980.
[Loeffler] Jeg tror han kjempet til siste slutt.
Han jobbet på.
Han slo fremdeles av lyset hver kveld,
var den siste som gikk,
og var i full jobb.
Så det var et godt tidspunkt å dø på.
Jeg dro til Arnhem, og det var svært rørende.
Det første som skjedde, var et minutts stillhet for ham.
Dette minuttets stillhet og alle disse folkene som tenkte på
faren min, var veldig emosjonelt for meg.
Det satt en fyr ved siden av meg med svært alvorlig cerebral parese.
Han kunne ikke snakke, men hadde med seg en tavle.
Han pekte på forskjellige bokstaver og sa: "Hvorfor er du her?"
Jeg sa: "Fordi Ludwig Guttmann er faren min."
Da stavet han med store vanskeligheter: "Han er en stor mann."
Men lekene ble en stor suksess.
De var der fordi russerne sa de ikke hadde funksjonshemmede.
Men nå tror jeg de har ganske mange. [ler]
Du har vunnet 17 Paralympics-medaljer, inkludert sju gull.
Du har verdensrekord i alle løpegrener:
Hundre meter, 400 meter, 800 meter, 1 500 meter, 5 000 meter.
Du var den første som vant alle verdens fire store maratonløp
på et år, og du har gjort det tre år på rad.
[publikum jubler og applauderer]
-Fantastisk. -Takk.
Fortell alle hvor du er fra og historien din,
for den er utrolig. Hvor ble du født?
Jeg ble født i St. Petersburg i Russland.
Å bli født funksjonshemmet i Russland på 80-tallet
var en kamp.
Min biologiske mor kunne ikke ta seg av meg.
Jeg ble plassert i barnehjem nummer 13.
Det er ikke et kult navn, bare barnehjem nummer 13.
Det var et enkelt liv.
Jeg hadde ikke rullestol.
Jeg kunne bare bevege meg ved å dra meg langs gulvet
med hendene som føtter.
Jeg var en opprører og veldig sta.
Jeg ble ikke adoptert før det sjette året da moren min kom inn.
Jeg skylder henne livet mitt.
Før jeg visste ordet av det, satt jeg på et fly til USA.
Jeg visste ikke om utenverdenen.
Mamma sa jeg skrek fordi det var ukjent.
Jeg forlot noe jeg hadde kjent så lenge,
og kom til en ny verden hvor jeg ikke engang kunne språket.
-[baby gråter] -[unge McFadden ler]
Hei sann, hallo!
-[kvinne] Hvor gammel er du? -Seks år.
[ler]
[McFadden] Da jeg kom til USA, hadde jeg muskelsvinn i beina bak ryggen,
så jeg tror jeg hadde ti operasjoner bare for å rette dem ut.
Legene så ikke for seg et liv for meg.
Jeg kom ikke til å leve lenge og kom aldri til å få jobb.
De var veldig trangsynte.
Det øyeblikket jeg satte meg i den løpestolen,
-visste jeg at den passet meg. -Ha det!
[McFadden] Jeg hadde aldri følt noe slikt...
[kvinne] Tatyana!
[McFadden] ...frihet og fart.
Jeg var så oppslukt at jeg ikke brydde meg om noe annet.
Ingenting var galt i verden.
Det føltes bare endeløst. Det kunne fortsette for alltid.
Jeg trener 20 mil i uken.
Armtreningen er nesten identisk med den en funksjonsfrisk løper gjør.
Se på dette.
[McFadden] Folk tror at siden jeg gikk på hendene de første seks årene,
bygget jeg opp muskelmassen i armene og i ryggen.
Jeg husker vi i starten av skoleåret
skulle skrive ned akademiske mål.
Det siste målet jeg skrev, var:
"Skal delta i OL i Aten i 2004."
[publikum applauderer]
[speaker] Tatyana McFadden.
[folk jubler]
[startpistol avfyres]
[McFaddens mor] Kom igjen, Tatyana!
[publikum jubler]
[McFadden] Ingen trodde jeg kom på laget. Ingen trodde jeg fikk medalje.
Da jeg kom tilbake fra lekene
visste egentlig ingen at Paralympics hadde vært.
Jeg ville være med på skolens friidrettslag,
men hadde ikke lov til å kjøre ved siden av andre løpere
når jeg var den eneste kvinnelige rullestolkjøreren der.
Jeg forsto ikke hvorfor jeg ble diskriminert.
Selv trenere sa at jeg burde ha min egen klubb
og at jeg ikke hørte til her. Det såret meg.
Så jeg tenkte: "Vi skal kjempe mot dette."
Så vi saksøkte ikke for skadeserstatning, ikke for penger.
Vi gikk til sak for at funksjonshemmede
kunne få delta i sport på videregående.
[reporter 1] Funksjonshemmede har nå fått
lik tilgang til skoleidrettsprogrammer.
Det mandatet kommer fra Obama-regjeringen.
[McFadden] Jeg kunne kjøre ved siden av andre løpere.
[reporter 2] For første gang i historien blir funksjonshemmede elever
inkludert i idrettslag på sine lokale skoler.
[McFadden] Det var tøft å gå gjennom, men loven ble nasjonal,
og ble kalt Sportslikhetsloven.
Noen kaller den Tatyanas lov.
Da jeg fant ut at lekene omsider skulle arrangeres i Russland,
tenkte jeg det var kult å gjøre noe.
[Parsons] Mange er overrasket over at vi har vinter-Paralympics.
SOTSJI VINTER-PARALYMPICS - 2014
Vi har blinde utøvere som kjører utfor i 100 km/t...
[kvinne] Ja, du er klar.
...og som stoler på veilederen sin på et radiosystem som sier:
"Venstre, høyre."
[kommentator] Super-G for synshemmede er underveis.
[McFadden] Jeg liker ikke å kjøre fort nedoverbakke,
så utfor var uaktuelt.
Jeg tenkte: "Langrenn, perfekt."
Treningen var antakelig den hardeste jeg har vært med på.
De andre trenerne på laget sa jeg burde gå tilbake til sommeridrett
og fokusere på å trene til Rio.
[kommentator] Tatyana McFadden, for en interessant historie hun er.
[McFadden] Ingenting var bedre enn å se familien
holde et amerikansk flagg og et russisk flagg
og stå samlet i det øyeblikket.
[kommentator] McFadden prøver å holde dem unna.
Her kommer Marthinsen på innsiden, nærmest publikum.
McFadden prøver å holde henne unna.
Marthinsen kjører skuldrene inn i stavene.
For en sluttspurt, stavtak for stavtak.
Jeg tror Marthinsen tok McFadden med en tidel.
For en avslutning.
Da jeg fikk sølv og hadde min biologiske mor i publikum,
var det toppen på kransekaken.
Jeg var så spent på gjenforeningen med henne.
Jeg så lettelsen i ansiktet hennes.
Hun levde et så vanskelig liv og tenkte på meg hver dag.
Jeg tror at da hun så meg, ble hun 20 år yngre.
RIO SJU UKER FØR LEKENE
[reporter] OL i Rio er bare uker unna.
[Mahlangu] Jeg lover ingenting. Jeg er så ung at jeg har alt å vinne.
Du må bare gjøre ditt beste, så vinner du uansett.
Som 14-åring dro jeg til Rio.
[Stutzman] Jeg var så glad for å ha klart det.
Jeg brukte fire år på å trene til Rio.
[kvinne] Ja!
Fire år. [ler]
[Batt] Du må ofre mye i livet:
utdrikningslag, bryllup, bursdager og alle slike ting.
[Vio] Kanskje dette blir mine eneste paralympiske leker.
Om fem år kan alt forandre seg.
[Parsons] Et par uker før åpningen av OL
ble jeg oppringt av organisasjonskomiteen.
De ba meg komme dit for å snakke om noe.
Jeg sa...
18. juli var en kritisk dato.
Det var tre av oss der på vår side.
De sa: "Det handler om penger.
Det vil gå hardt utover Paralympics.
For å være ærlig vet vi ikke hvordan
vi skal kunne arrangere Paralympics.
Vi klarer det kanskje ikke."
Det var de lengste fem minuttene i mitt liv.
Svarte helvete. Det fantes ikke penger.
Hva i svarte? Hva skjer her?
Alle vet at man trenger penger til OL.
De sa ikke: "Vi kan gjøre ditt eller datt."
De sa: "Vi kan ikke organisere lekene."
Vi var i sjokk.
Jeg hadde kjent Xavi i over ti år.
Det var første gang jeg ikke så ham reagere.
Jeg så ikke hvordan vi der og da kunne fikse det...
...og det var skremmende.
Og så gikk alle ut av rommet.
Jeg tror vi satt der i fem til ti minutter
i stillhet, for vi visste ikke hva vi skulle si og hvor vi skulle begynne.
FEM UKER IGJEN
[reporter] Utøvernes sjanse for å dra til neste måneds Paralympics
er svært liten
ifølge presidenten i Den internasjonale paralympiske komité.
Aldri før i Paralympics' 56-årige historie
har vi stått overfor slike omstendigheter.
Det er økende bekymring i kveld for Paralympics.
De sa Paralympics blir avlyst fordi de mangler penger.
[reporter] Verden ville ikke tillatt at dette skjedde VM
eller OL. Dette er en skandale.
Jeg gråt hele måneden før Rio.
Hva kom til å skje?
Jeg visste ikke hva jeg skulle tro. Det var overveldende.
Det begynte som en bekymring, men ble raskt en krise.
[reporter 1] Hvor ille er pengekrisen? I ett ord, sa han, helt katastrofal.
[reporter 2] Det ble avslørt at midler
tilsidesatt for Paralympics i Rio
allerede var brukt på OL.
MIN STØRSTE FRYKT ER AT UTØVERNE VÅRE BLIR BEHANDLET SOM ANNENRANGS
Jeg skal være helt ærlig, jeg ble forbanna.
Det var skandaløst.
Det er ett budsjett for Paralympics og ett for OL.
Hvorfor tar dere fra vår pott?
Det føles som disse folkene ikke ser på Paralympics som noe.
Alle i de nasjonale paralympiske komiteene sa:
"Andrew, hva skjer? Blir det leker?"
FIRE UKER IGJEN
Paralympiere har ikke tid til å bekymre seg for hva som ikke funker.
De gjør bare det beste ut av det de har.
Og jeg garanterer at det er det vi skal gjøre.
[Parsons] Glem ledelsen, de hjelper oss ikke.
Vi visste at vi ikke kunne svikte utøverne.
Så vi tre satte i gang.
Xavi organiserte de tilgjengelige ressursene.
Vi fant fram en tavle. Er denne utveien mulig?
Nei, kontrakten er signert. Alt er betalt og borte.
Er denne utveien mulig? Ja, men vi trenger dette. Vi gjør det.
[Parsons] Og Philip gjorde sitt med media og på politisk nivå.
[Gonzalez] Andrew Parsons' rolle var å jobbe med brasilianske myndigheter.
Jeg prøvde å finne penger. Gikk til regjeringen.
[reporter] Brasils første kvinnelige president, Dilma Rousseff, er suspendert.
Brasils president ble stilt for riksrett.
[folk synger]
En oppskrift på katastrofe.
-[folk roper] -[høy buldring]
[Gonzalez] Vi gjorde mange driftsendringer,
men til sjuende og sist handlet alt om penger.
Pengene kommer neste uke, neste uke, neste uke.
Vi snakket og utvekslet WhatsApp-er etter hvert som tiden gikk.
XAVI - Midler fra nye sponsorer?
PHILIP - Trenger svar snart, ellers er det for sent.
ANDREW - Jeg prøver, men alle er i OL.
[Craven] Kampen for å redde lekene måtte skje under OL.
Under OL var jeg på treningsleir i Alabama
og forberedte våre egne leker.
Jeg bare fortsatte forberedelsene og krysset fingrene
i håp om at det ordnet seg.
TRE UKER IGJEN
[Alaize på fransk] Det var vanskelig å fokusere.
Så mye stress og mental forberedelse.
[Stutzman på engelsk] Jeg så ikke på nyhetene.
Jeg ville ikke vite noe, prøvde bare å bli i kampmodus.
ANDREW - regjeringen sponser med R$ 100 millioner
PHILIP Fantastiske nyheter.
XAVI Hvor snart får vi tilgang til midlene?
[Craven] Vi fant noen penger.
Så ga en føderal dommer regjeringen et pålegg
om at de ikke kunne overføre noen av de lovte pengene
med mindre organisasjonskomiteen avdekket regnskapet sitt.
Og det ville de selvsagt ikke.
[torden]
[reporter] Med lekene under tre uker unna, henger Rio nå i en tynn råd.
ANDREW - Jeg skal snakke med en dommer nå.
PHILIP Gi ham inn.
[Parsons] Dette er noe jeg aldri glemmer,
for det var regjeringen
og jeg som snakket med en dommer i Rio,
sammen med byens statsadvokat.
Jeg sa til ham:
"Hvis vi ikke får pengene, blir det ikke Paralympics.
Og i et land med millioner, 24 millioner funksjonshemmede,
hva gjør vi mot dem? Vi sier til de funksjonshemmede:
'Hør her...
Dere er ikke viktige. Dere er ikke verdt pengene.'"
[spenningsskapende musikk]
XAVI - Noe nytt? PHILIP - Hvordan gikk det?
ANDREW Vi vet innen 24 timer
Innvendig var jeg skrekkslagen. Hvis ikke lekene ble arrangert,
var vi ferdige som bevegelse og som organisasjon.
[Craven] Det ville ha brutt sirkelen.
Tilliten ville ikke lenger vært der.
Det ville blitt slukkingen av den paralympiske flammen.
Xavi sa: "Vi er døde."
Han var veldig emosjonell.
[snufser] Vanskelig å forklare,
for vi har tro på at vi er en del av et mye større bilde.
Dette er en bevegelse til det beste.
[Cole] På trening ble jeg oppringt av lederen for Swimming Australia.
Jeg har aldri blitt så lettet før.
Vi fikk høre at lekene ble noe av.
Vi ble selvsagt kjempeglade,
men jeg prøvde å holde alle følelsene inni meg.
Jeg var veldig høflig.
"Greit, jeg er klar. Nå trener jeg."
Jeg bare satte meg ned og gråt.
Så de gode nyhetene, vi fikk pengene.
Takk og lov.
Vi kom fra ingenting, og kan arrangere noe.
Disse lekene blir noe av, uansett hva.
[reporter] Årevis med forberedelser kulminerer i denne ene reisen.
[folk applauderer]
[McFadden] Paralympics, hvert fjerde år,
er noe nesten magisk.
[folk synger]
Det er et samfunn, og vi støtter hverandre.
-[oppstemt musikk] -[folk jubler]
[Stutzman] Og verden ser den tilknytningen under disse lekene.
[folk jubler]
Det er et mektig budskap,
for det er så mange som her kjempet for å komme dit.
[på portugisisk] Din drøm er virkeliggjort.
Dere har ankommet Rio 2016 paralympiske leker.
[mann på engelsk] Olympiaparken er der borte.
[speaker 1] Rio 2016 paralympiske leker er bare øyeblikk unna.
[utydelig snakking]
[speaker 2] Vi går til et av de største løpene,
mennenes 800-meterfinale.
[dommer] Tretti-femten.
[speaker på engelsk og portugisisk] Ti.
Alt var bare... en spøkelsesby.
[Alaize på fransk] Det var sjokkerende.
[Craven på engelsk] Svarte helsike.
Organisasjonskomiteen som mistet pengene våre,
eller brukte dem, hadde ikke solgt noen billetter.
Veldig få solgte billetter, færre enn i noen tidligere leker.
Dette skapte dårlig stemning.
Pengeproblemer var en viktig faktor, men det lå noe bak:
Hvorfor gjør vi dette om ingen kommer og ser på?
Det var tusenvis av plasser som kunne forandret folks liv.
For ikke glem: Liv blir forandret på banen,
men også på tribunen.
[publikum applauderer og jubler]
[kommentator] Finalen på 200 meter for menn.
Første store mesterskap for Ntando Mahlangu.
[Mahlangu] Glem om stadionene er fulle.
Ja, det spiller en stor rolle. Ja, du vil at folk skal komme.
Men jeg representerer en milliard mennesker, og det er fantastisk.
Det er faktisk stort å representere der jeg kommer fra,
for jeg glemmer aldri røttene mine.
-[gongong med ekko] -[dramatisk musikk]
[kommentator] Der er de av gårde. Mahlangu er sen ut fra startblokken.
Jeg representerer mitt folk og min stamme.
Jeg representerer de andre stammene.
Du løper for drosjesjåførene som kjører meg til byen,
folk som sørger for at vi får brød ut på landet.
Jeg løper for dem som spiller en rolle i mitt liv.
[kommentator] Her kommer Mahlangu for Sør-Afrika!
[orkestermusikk vokser]
Whitehead tar gull og Mahlangu tar sølvet.
Mahlangu blir nummer to med ny afrikansk rekord.
Alle utøvere drømmer om gullmedalje.
[speaker] Ntando Mahlangu.
Men det var overveldende å få sølv.
[Parsons] Jeg husker noen sa: "Men det er solgt få billetter,"
og jeg sa: "Vent.
Folk kommer.
Brasilianerne stiller opp i disse lekene. De svikter oss ikke."
[startalarmen piper]
[Gonzalez] Og plutselig kom den paralympiske ånden.
Utøverne inntok scenene.
[kommentator 1] Ellie Cole tar gull i Paralympics på rekordtid.
[kommentator 2] Dette blir en helamerikansk kamp.
Og Tatyana McFadden tar sitt første gull i Rio!
[kommentator 3] Glitrende løp av Peacock!
[Parsons] Billettsalget begynte å øke.
[blåser flere ganger]
[Craven] Folk visste ikke om Paralympics-billettene,
men da de fikk vite det, kjøpte de.
[kommentator] Det blir så nært mellom dem. Og her kommer Van Rhijn!
Van Rhijn kan ha tatt seieren, og det gjorde hun!
[Peacock] Det absolutt høyeste antall publikum i olympiaparken
var under Paralympics, ikke OL.
[folk jubler]
Det var sporten, parasporten, som reddet lekene.
Og tilskuerne, folk fra Rio,
cariocaene kom for å se, og likte det.
[publikum jubler]
[Parsons] Det var et øyeblikk i boccia...
I boccia er utøverne sterkt funksjonshemmet,
så de kan bli stresset om det for kaldt, for varmt,
bråkete, overraskelser og sånt,
og publikum var... Nesten som et fotballstadion.
[folk jubler høyt]
Så funksjonærene ble litt bekymret.
"Skal vi be publikum være stillere?"
Men utøverne sa: "Vi elsker det. Det er dette vi har ønsket hele livet."
[kommentator] Alt arbeidet betalte seg for Brasil,
og øyeblikket laget og kapteinen, Antonio Leme, aldri vil glemme.
[Batt] Det var en stemning i Rio som var helt elektrisk.
Fansen elsket idretten.
Vi var så heldige at i finalen
tror jeg de likte Australia bedre enn USA,
så de heiet på oss.
[kommentator] Dette er utvilsomt verdens beste, Ryley Batt.
[publikum jubler]
[Batt] Det var ett lag vi ville slå
i Paralympics, og det var USA.
Da jeg så på bilder fra Beijing, forandret alt seg.
Sølvmedaljen min lå på nattbordet. Jeg så på den hver morgen
og tenkte: "Det må bli gull.
Kom deg opp og vær idrettsutøver."
[kommentator] Alle i posisjon.
-[fløyte blåser] -Det er åpningsballen.
Og vi er i gang.
Han har masse kraft, og braser rett gjennom.
Da jeg gikk kraftig ned i vekt, begynte jeg å akseptere meg selv mer.
[kommentator] Han mistet den.
For jeg ble mer stolt.
[kommentator] Og det er uavgjort igjen.
Batt har åpnet opp høyre felt.
Her kommer han igjen, rambukken.
[kommentator 2] Ryley Batt får 58-57.
[kommentator 1] Det kan ha vært gullmedaljeballen.
[kommentator 2] De ber om time-out.
[Batt] Besten var en stor innflytelse,
og han sa alltid: "Gå foran som et godt eksempel."
Ikke se slik ut, snakk med besten.
[Batt] Jeg ville vinne for ham.
Jeg ville spille så godt jeg kunne for ham.
[puster dypt ut]
[stemmen brister] Det var veldig trist da han døde i fjor...
Jeg blir litt emosjonell.
Men han ville vært stolt av meg.
-Ha det. -Ha det.
[kvinne] Ha det på badet.
[kommentator] Australia på innsiden med 3,6 sekunder. Det er opp til Batt.
[publikum jubler]
Batt får den over streken og det er over!
De vinner gull!
For et øyeblikk å klare det på overtid.
[Batt] Jeg elsker det, for du har vunnet med 11 bestevenner.
[alle] Whoo!
[Parsons] Jeg tror kanskje Rio var enda viktigere
for bevegelsen enn London,
for vi var aldri så eksponerte som i Rio.
Aldri så nakne. Det var ren sport.
[kommentator snakker portugisisk]
-Mål! -[publikum jubler]
[Vio på engelsk] En paralympisk utøver,
de er klare for å skape en ny historie gjennom idretten.
Du trener hele livet for det øyeblikket.
Rio var vanskelig, for jeg hadde problemer med armen.
Jeg kunne ikke fekte uken før, og ble så deprimert.
Alle fektet og ble bedre,
og jeg bare satt der.
I Rio skjøt jeg mitt beste på lenge,
visste jeg ville vinne.
[speaker] Ti!
-[mann] Whoo-hoo! -[publikum jubler]
-[alarm ringer] -[kommentator snakker portugisisk]
[Stutzman] Jeg husker jeg skjøt den siste pilen.
Jeg trengte ti for å vinne, ni for uavgjort og åtte for å tape.
[kommentator snakker portugisisk]
[Stutzman på engelsk] Utstyret sviktet, og jeg tapte.
Det var hjerteskjærende for meg.
Rio og jeg er ikke gode venner.
Det tok en stund å komme over det,
på grunn av alt arbeidet
du gjør i fire tøffe år.
[kommentator] Velkommen tilbake til Carioca 3, og rullestolfekting.
[Vio] To dager før lekene begynte jeg å fekte igjen,
men jeg fektet så dårlig fordi jeg var stresset.
Treneren sa: "Det går fint." Jeg sa: "Nei!
Ikke si at det går fint når det ikke gjør det!
Dra deg til helvete vekk!"
Det var veldig vanskelig for meg.
Om ingen tror på meg, greit,
men jeg må tro på meg selv.
[Vio] Kineserne dominerte alt i årevis, i alle konkurranser.
De er så sterke. Hvordan er det mulig?
[kommentator 1] Om bare noen få minutter har vi en ny paralympisk mester.
Dommeren ber fekterne komme en garde.
[trener] Hei!
Bebe!
[kommentator 1] Hvis hun feirer slik etter ett poeng,
hva skjer om hun er først til 15?
Hei!
[Vio] Alt var perfekt med ett poeng og så det neste.
-[dommer] Allez. -[trener] Hei!
Mamma mia! Hva driver jeg med?
[dommer] Allez.
[Zhou roper]
[kommentator 2] Ikke glem at hun nå konkurrerer
mot den nye épée-mesteren her.
[dommer] Allez.
[kommentator 2] Et raskt et, og opp bare ett poeng.
[Vio] Fysisk sett er hun bedre fordi hun har hender,
eller har bein, så hun er mye bedre enn meg.
[dommer] Allez.
[trener] Hei!
[roper]
[snakker italiensk]
[kommentator 2 på engelsk] Hun vil så gjerne.
Men ett poeng tilbake der.
-[roper] -[kommentator 1] Vio er så ivrig.
Tilbake til fem poengs ledelse nå for Vio.
[dommer] Prêtes. Allez.
[trener] Hei!
[kommentator 1] Italieneren føler litt ubehag.
Truffet av et flick-slag bak masken eller i bakhodet.
Se på det, vi ser flick-støtet til Zhou
som gikk over masken og ned mot hodeskallen.
[mann] Hun vil ha is.
[Vio] Da jeg var liten, og selv nå,
hvis jeg føler smerte, sier jeg ikke noe.
Jeg sier: "Det går over."
Så når jeg sier det er vondt, er det virkelig vondt.
[kommentator 1] Hun smiler, men det ser utrolig smertefullt ut.
[dramatisk musikk]
[publikum jubler og klapper]
[kommentator 2] Beatrice Vio vil dette så gjerne,
og Paralympics skaper virkelig vinnere.
-[dommer] Prêtes. Allez. -[trener roper]
[skriker]
[kommentator 1] Bare ett poeng unna gullmedaljen.
[Vio] Når du vinner, og du innser at det er det 14. poenget,
tenker du: "Greit, det er det siste."
Hvis det siste går i riktig posisjon på rett måte, vinner du.
Og du skjønner alt, hele livet ditt.
[utydelig roping]
[roping på italiensk]
Men hvis du ikke får det siste poenget, vil du gråte hele livet.
[publikum klapper rytmisk og synger]
[mann heier på Bebe på italiensk]
[kommentator 1] Alle sitter ytterst på stolen.
-[dommer] Prêtes. Allez. -[Vio roper]
[kommentator 1] Denne 19-åringen fra Venezia i Italia
vet ikke hva hun skal gjøre.
Følelsen er så overveldende.
[utydelig]
[Vio] Da jeg gikk tilbake til fekting, sa jeg: "Jeg er Bebe.
Jeg har verken armer eller bein. Jeg vil bare fekte."
"Det er umulig. Du fekter med disse tre fingrene
og håndleddet, så det er den delen du trenger,
det er fekting,
og du har ikke dette, så du kan ikke fekte."
Det var umulig, men alt er umulig i starten.
Du må bare tro på deg selv og gjøre det du vil.
[alle synger] Brasil!
[publikum jubler]
Det er avslutningsseremonien i Paralympics. Se!
Vi har bevist i Rio at vi har en samlet bevegelse.
[publikum jubler]
Når det skjer noe,
stiller bevegelsen vår opp og sier:
"Dere får ikke gjøre dette mot oss. Vi skal ha våre leker
og få ut budskapet vårt.
Vi skal være med på å endre verden
og gjøre den til et bedre sted."
Det handler om så mye mer enn å bare vinne medaljer.
[publikum jubler]
[pilot på italiensk] Takk for alle følelsene du ga oss, Bebe Vio.
Denne gangen er det du som får oss til å fly.
[på engelsk] Passasjerer, vi vil informere om at i dag
ønsker vi velkommen en gullmedaljevinner
fra Paralympics i 2016.
[publikum synger] Bebe!
[speaker] Olympiske og paralympiske medaljevinnere!
Vi vil spille en stor rolle innen menneskerettigheter.
Vi går tilbake til det vi begynte med.
[Sussex] Sir Ludwigs visjon er ikke fullendt,
for de som kalles funksjonshemmede blir
fremdeles ikke oppmuntret
eller akseptert i samfunnet som helhet.
Det sir Ludwig prøvde å gjøre, trengs nå mer enn noensinne.
[energisk musikk]
[Peacock] Folk synes synd på meg. Hvorfor det? På grunn av holdninger.
"Han mangler et bein. Det er synd på ham."
[Alaize på fransk] Min funksjonsnedsettelse er min styrke.
Jeg skal dø slik.
Beinet mitt gror ikke ut igjen.
Jeg er ingen øgle.
[Stutzman på engelsk] Alle har en superkraft
de finner på et tidspunkt i livet.
[Vio] Du må bare akseptere situasjonen din.
Og finne ut hvor vakker den er.
[triumferende musikk]
[«Som føniks fra asken» spilles]
Tekst: Gry Viola Impelluso