Downloaded from YTS.MX
‎UN FILM ORIGINAL NETFLIX
Official YIFY movies site: YTS.MX
‎Asta e povestea ultimei mele mari dorințe.
‎Un vis pe care vreau să-l împart ‎cu fiul meu.
‎Așa a apărut jurnalul.
‎ACEASTA ESTE CARTEA PE CARE MAMA MARIE ‎A SCRIS-O PENTRU MICUȚUL TOMY
‎Asta e cartea pe care mama a scris-o ‎pentru micuțul Tomy.
‎Spera să afle cât de important e ‎să fii tu însuți
‎și să-i cunoască povestea.
‎Sper s-o pot termina.
‎Pe aici, vă rog!
‎Mă scuzați.
‎Rămâneți în sala de așteptare. ‎Veți fi căutat acolo.
‎Asta e geanta ei…
‎TRAUMATOLOGIE
‎Mulțumesc.
‎Fede, nu vreau să rămân aici.
‎Dacă asigurătorii nu ascultă, ‎ne vor da un salon.
‎Bine, dar sună-i și înnebunește-i.
‎E tratament de șase luni. ‎Trebuie să-mi dea pat.
‎O să-i înnebunesc până ascultă.
‎- Fă-i cu capul! ‎- Da. S-a făcut.
‎- Ai vorbit cu Tomy? ‎- Da. Se trezea.
‎I-am zis tatălui tău că-l iau mai târziu.
‎- Ai vorbit cu doctorii? ‎- Da.
‎Și?
‎Au zis că-ți dau „tose” ‎sau „tilose”, nu știu.
‎E pentru ocluzie intestinală.
‎Trebuie să rămân aici?
‎Până-și face efectul.
‎Zău, Fede! Nu sunt proastă. ‎Mi-au extirpat ovarele, nu creierul.
‎Zău așa! Nu m-au internat ‎ca să mă răhățesc. Ce am?
‎Păi…
‎„Trebuie să vorbim” ‎e urmat mereu de ceva îngrozitor,
‎dar nu la fel de groaznic ca atunci.
‎La două zile după operația ‎în care mi-a extirpat uterul, ovarele
‎și alte chestii, ca să le testeze, ‎am știut că am o problemă mare.
‎Dar nici chirurgul n-a îndrăznit ‎să-mi zică.
‎Totul pare mai intens și mai viu ‎când ești pe moarte.
‎Vrei să simți, să guști și să iubești.
‎Dar, în același timp, ‎intensitatea nu durează.
‎Corpul bolnav n-o poate suporta.
‎Trebuie să cauți metode ‎de a te distra, amuza și de a uita.
‎Aici sunt incluse ‎rețelele de socializare, Twitter,
‎unde te poți plânge ‎sau poți discuta cu orele
‎dacă să folosești tampoane sau absorbante.
‎Dar e și locul în care ziceam ce pățesc.
‎Cancerul e ca gripa.
‎Nu e nimic rușinos, ‎dar e de o mie de ori mai rău.
‎Când nu povestești, ești ca aceia ‎care spun doar:
‎„E o boală lungă și dureroasă.”
‎LUNGĂ ȘI DUREROASĂ CA SCULA TA.
‎DAR MAI PUȚIN LUNGĂ, DESIGUR.
‎De cum am scris, ‎am fost asaltată de mesaje
‎de la necunoscuți.
‎Fără să supăr pe nimeni,
‎vă zic replica pe care urăsc să o aud:
‎„Totul va fi bine.”
‎Bine, pe dracu'.
‎Să-i zici asta unuia cu cancer
‎e ca și cum i-ai zice unuia ‎care traversează deșertul
‎că la capăt de drum e o oază.
‎Merge la școală mâine.
‎Bine. Hai în pat!
‎Ușor!
‎Așa.
‎Dăm papucii jos.
‎Ai grijă cu perfuzia!
‎Îmi dai telecomanda, Luis, te rog?
‎Uite! Butonul ăsta e pentru ceai,
‎pentru toaletă sau orice altceva.
‎Iar ăsta e pentru o doză de morfină. ‎Imediat ce simți durere, cere-o.
‎Nu aștepta să simți durere puternică. ‎Cere-o. Da?
‎Dacă ai nevoie de ceva, sună-ne.
‎Bine, mulțumesc.
‎- Pe curând! ‎- Pe curând!
‎Deci? Îți place camera ta?
‎E frumoasă, nu?
‎Uite! E cu vedere.
‎Ce se vede?
‎Nu prea multe.
‎E cam urât, de fapt.
‎Dormi aici la noapte?
‎Sigur.
‎Ce facem cu Tomy?
‎Mă ocup eu.
‎Ai tăi îl vor duce la grădiniță.
‎Îl iau eu,
‎îl aduc aici, apoi, îl duc înapoi.
‎- Dormi pe fotoliul ăla? ‎- Da.
‎O să iei herpes.
‎Iau un sac de dormit de la Adrián.
‎O să ne dea afară.
‎Îl folosesc noaptea și-l pun bine.
‎E-n regulă.
‎- Federico? ‎- Da.
‎Ce mai faci? Diego Vigna, medic-șef.
‎- Ce faci? Mă bucur. ‎- Bine.
‎Nu port halatul duminica, ‎dar îmi vizitez mereu niște pacienți.
‎- Bolile n-au vacanță. ‎- Sigur.
‎Am văzut-o pe María. ‎Voiam să-ți spun despre situația ei.
‎Nu e obstrucție intestinală. ‎Tumora pelvină apasă pe duodenul ei.
‎Indicatorii nefiind buni,
‎e mai bine să rămână internată.
‎În starea ei, ‎n-o putem opera sau continua chemoterapia.
‎Ce putem face?
‎Între timp, îi putem îmbunătăți starea.
‎I-aș da niște corticoizi ‎ca să încerc să controlez tumoarea.
‎Oricum, doctore, totul e temporar.
‎Nu se mai poate face nimic cu boala?
‎Ba da, se pot face multe.
‎Putem să-i reducem durerea, de exemplu. ‎E important.
‎Îi putem ține de urât. E foarte important.
‎În cazurile astea, ‎am mereu două priorități:
‎ca pacienții să nu sufere ‎și să plece acasă cât mai repede.
‎Să aștepte acasă e mereu mai bine,
‎într-o atmosferă familiară, ‎înconjurați de cei dragi.
‎Unii păianjeni au doi ochi, ‎iar alții au mai mulți.
‎Și câte picioare au?
‎Nu știu câte, dar…
‎ar trebui să verific.
‎Mamă!
‎- Bună! ‎- Bună!
‎Bună!
‎- Bună! ‎- Dă-mi geanta.
‎- Uite-o! ‎- Mă bucur că ai venit!
‎Ești bine? Cum a fost la grădiniță?
‎Azi n-am…
‎- Zilele trecute n-am fost la școală. ‎- Da?
‎Ce frumos e că ai venit în vizită!
‎Mai târziu, merg la grădinița ‎de lângă casă, să caut un loc.
‎Ai grijă! E prea sus.
‎Patul ăsta nu e ca acasă. E un pat robot.
‎Da, ridică-l, te rog.
‎Vreau să am picioarele foarte sus
‎și capul foarte jos.
‎Pa!
‎Mă îndoi toată!
‎Continuă!
‎Pa!
‎Când apăs butonul ăsta, explodează.
‎Cade o bombă din cer și explodează.
‎Bună idee, Tomy! Fă patul să explodeze!
‎Nu!
‎NU POT PLECA ACASĂ,
‎FIINDCĂ AȘ AVEA NEVOIE ‎DE DOUĂ POMPE, ASISTENTĂ ÎN TREI SCHIMBURI
‎ȘI AR TREBUI SĂ-MI VÂND UN RINICHI, ‎UNUL CARE SĂ RĂMÂNĂ SĂNĂTOS.
‎Fede?
‎Vreau să-mi aduci un jurnal.
‎Poți să-i ceri lui Lourdes. ‎Le face manual.
‎Are unul frumos, cu un lup pe copertă.
‎Vreau să scriu ceva pentru Tomy.
‎Bine.
‎INFORMAȚII
‎Am zis la 10:00! Cât e ora acum?
‎Zece și douăzeci.
‎Vom rata programul de vizită.
‎E până la 12:00, Maru.
‎- Bună! ‎- Bună dimineața!
‎- La ce oră se încheie vizitele? ‎- La 12:00.
‎Bine.
‎Bună dimineața!
‎Care era ora limită?
‎Uite-i!
‎Ce nesuferiți! ‎Au aranjat să vină împreună.
‎Calmează-te!
‎De ce nu mi-ați zis că vă întâlniți?
‎Am vrut să-i aducem ceva, un cadou.
‎De ce un cadou? Noi n-am adus nimic!
‎Lasă! Împărțim.
‎E de la toți. E în regulă.
‎- Nu. Mergi și cumpără ceva. Hai! ‎- De unde să iau ceva acum?
‎Nu știu. Adu orice.
‎E un mall la două străzi de aici.
‎- Glumești? ‎- Păi…
‎- Dă-mi cheile de la mașină. ‎- Nu. Merg eu la mall.
‎Vin cu tine.
‎- În ce salon e? ‎- Etajul al doilea, 216.
‎La 216. De ce se poartă așa?
‎Las-o în pace!
‎Nu urcăm la ea toți odată, nu?
‎- Să mergem în grupuri! ‎- În liniște!
‎Nu, la dreapta.
‎Fede!
‎Ce mai faci?
‎- Ce faci ‎- Cum e?
‎- Bună! ‎- Ce faci?
‎- Bine.
‎Bine? Va trebui să așteptați puțin, ‎fiindcă e cu doctorul acum.
‎- Bine. ‎- Ceilalți vin oricum.
‎Au venit toți?
‎- Da. ‎- Da.
‎- Ne vor lăsa să intrăm împreună? ‎- Nu știu. Să încercăm!
‎- Vrei să stai jos? ‎- Nu.
‎Cum se simte?
‎Bine. E liniștită.
‎Are dureri?
‎Spune că puține.
‎Că poate suporta.
‎Știi cum e ea.
‎I-am luat un salon nemaipomenit. ‎Grozav. De cinci stele.
‎E grozav.
‎Foarte bine.
‎- Cum te simți azi? ‎- Rău.
‎M-am internat iar, ‎m-au văzut 20 de medici,
‎nu poate face niciunul nimic, ‎m-am săturat să zac.
‎Înțeleg. Dar durerea?
‎Nu, e în regulă. E suportabilă.
‎- Ai fost la toaletă? ‎- Nu.
‎Bine. Vom monitoriza asta.
‎Îți ridic spătarul, ‎ca să fim la aceeași înălțime.
‎Așa.
‎Ce mai faci?
‎Foarte bine.
‎Mă simt grozav.
‎O întrebare.
‎Când devine de nesuportat, ‎o să mă adormi, nu?
‎O să mai vorbim despre asta.
‎Apoi, vom închide subiectul. Dar nu încă.
‎Cât o să mai dureze?
‎- Până când? ‎- Până vine clipa aia.
‎N-am de unde să știu.
‎Oricum, nimeni nu pleacă înainte de vreme.
‎Stai liniștită, ‎nu pot grăbi nicicum lucrurile.
‎- Te simți bine în salonul ăsta? ‎- Da.
‎Îmi pasă mult cum îți e.
‎Dar crezi că…
‎De ce-am pățit-o eu?
‎Nu e o întâmplare.
‎Îți aparține…
‎Nu e un virus sau o bacterie ‎care te atacă din exterior.
‎Altfel, ar fi contagios.
‎Cancerul ăsta…
‎e 100% al tău.
‎S-ar putea numi María.
‎Nu spune asta.
‎- Nu, așa-i? ‎- Nu.
‎E genetic.
‎Da, există niște cancere care…
‎au legătură cu obiceiurile, tabieturile.
‎Dacă ai fuma trei pachete de țigări pe zi,
‎ai putea face cancer la plămâni.
‎Dar, în general, are legătură ‎cu informațiile tale genetice.
‎Ei pot intra?
‎E ca la adunare!
‎Sunt toți prieteni.
‎Spune-le să intre!
‎- Haideți! ‎- Bună!
‎- Ce faci?
‎Mulțumesc.
‎Cum se simte?
‎Știe totul.
‎S-a prins rapid. E deșteaptă. ‎Încep să înțeleg ce relație aveți.
‎E o simbioză patologică sănătoasă.
‎Nu-ți face griji! ‎Așa sunt și eu cu nevastă-mea.
‎Tomy, uite! Aici e mama ta,
‎în salonul ăsta mega-super-ultra-VIP,
‎de care a făcut rost taică-tău, ‎fiindcă e geniu.
‎Uită-te la fotoliile astea de designer!
‎Uită-te la podea!
‎Și o să-ți arăt, fiule,
‎cum arată baia.
‎Uită-te la marmura asta!
‎Marmură.
‎E spectaculoasă.
‎Bine. Iar aici e mama ta,
‎care, ca de obicei, nu-mi dă atenție,
‎mă ignoră și se uită la telefon,
‎scrie mesaje pe Twitter și cine știe ce.
‎E mereu la fel.
‎- Suntem cu toți prietenii noștri. ‎- Mai încearcă!
‎Ți-i voi, prezenta, fiule. Uite!
‎- Ea e Shoy. ‎- Piciorul.
‎E un psiholog eminent, după teoria Lacan.
‎Nu, încetează!
‎- Cu ce-am greșit? ‎- Nu-s psiholog.
‎- Ce ești? ‎- Analistă.
‎- Te va lovi. ‎- Nu…
‎E analistă, după teoria lui Lacan, scuze. ‎E vina mea.
‎E mai rău.
‎- Ea e Paula. ‎- Bună, Tomy!
‎- E scriitoare. ‎- Da.
‎O să-i citești cărțile, ‎fiindcă o menționează pe mama ta.
‎El e Charlie.
‎Bună, Charlie!
‎Doamnelor și domnilor.
‎- Mai mult decât prieten… ‎- E o soră.
‎- O soră, da. ‎- Categoric.
‎Ai grijă ce spui.
‎Aici o avem pe Brenda. E artistă.
‎De fapt, e „gartistă”, ‎căci îi e greață de tot.
‎Îi e greață de toți.
‎Uite-o! E designer, ilustratoare.
‎Un geniu.
‎Ea e, doamnelor și domnilor, Vera.
‎E incredibil, dar e directoarea ‎unei firme de asigurări.
‎- E bronzată tot anul. ‎- Dacă-ți vine să crezi!
‎- Minunat. ‎- Și iat-o pe Leti!
‎E în administrația locală.
‎Dacă ai probleme, fiule, ‎vorbește cu Leti și le rezolvă ea.
‎Rezolv eu.
‎Uite!
‎Ea e Agus.
‎Predă jurnalism și dansează tango.
‎- Da! ‎- Așa!
‎Asta e. Nu sta locului!
‎- Iar aici e Roxi. ‎- Da.
‎E casnică, oameni buni.
‎Poftim? Nu exclusiv.
‎- Poftim? ‎- Sunt și asistent social.
‎Dar nu ți-ai luat diploma. ‎Ai terminat cursul?
‎Fă-l arșice!
‎Bine, asistent social. Scuze.
‎Iar ea e Maru.
‎Nu-ți voi prezenta personajul, ‎căci va trebui să-l tolerezi toată viața.
‎Ca Hernán, de acolo. Bietul om bun!
‎El vinde și cumpără apartamente. ‎Cum se spune?
‎Broker.
‎- Broker. ‎- Agent imobiliar.
‎- Broker. ‎- Exact.
‎Iată-ne aici!
‎Hotărâm dacă va rămâne aici ‎sau mergem acasă,
‎dar aici se face curat lună. ‎Suntem ca-n luna de miere.
‎- Vezi să nu! ‎- Uite, fiule!
‎- Uite ce vedere avem! Panoramică. ‎- Spectaculoasă.
‎- Ciment bun și pur. ‎- Uită-te la câmpul verde din spate!
‎Iată-ne aici!
‎Printre prieteni, râzând cu poftă.
‎Așa, mama ta…
‎Așa fel de om e mama ta.
‎Persoana asta.
‎Și de asta o iubesc mult.
‎Pa, fiule!
‎Sunt uimită de câte ori aud ‎că-s curajoasă și puternică.
‎Cred că e singura opțiune posibilă.
‎Ce altceva să fac?
‎Să încep să-mi plâng de milă?
‎Mai bine fac spectacol cancer pe Twitter.
‎Adevărul e că mi-e rău tot timpul.
‎E ca și cum ai reuși tot timpul, ‎dar invers.
‎Încă un ochi.
‎Și…
‎Cred că mai bine mâncăm pizza mai târziu,
‎fiindcă îmi place mult să fac ochi.
‎TOTUL E DE RAHAT ȘI O SĂ MOR. ‎POATE MOR MÂINE. CINE ȘTIE?
‎AR FI PĂCAT. ÎNCĂ MAI AM POANTE BUNE.
‎Asta e fericită, iar asta e furioasă.
‎- Asta e foarte fericită. ‎- Asta?
‎Asta e tristă.
‎- De ce? ‎- Fiindcă astea sunt fericirea.
‎- Cum e furia? ‎- Roșie.
‎- Și culoarea tristeții? ‎- Asta.
‎Ai trei fericiri și o tristețe?
‎Foarte bine.
‎Asta e fericită?
‎- Nu. ‎- Asta e cea tristă?
‎Trei sunt fericite, una e tristă.
‎Nu… Asta e furioasă.
‎Iar asta e fericită-fericită.
‎De ce e furioasă asta?
‎Fiindcă vrea o vrea pe cea feri… ‎cea furioasă aici.
‎Asta e culoarea furiei.
‎- Da. ‎- Iar culoarea asta e albastră,
‎care… e tristețe.
‎E adevărat.
‎Ce ghinion să mă îmbolnăvesc așa!
‎Mi-e dor să ne plimbăm ‎și să stau o jumătate de oră pentru orice.
‎Uneori, ieșim să cumpărăm mâncare, ‎mâncăm înghețată,
‎iar tu faci o criză ‎și nu mai vrei să mergi.
‎Și vrei să cobori din cărucior ‎în mijlocul drumului.
‎Mi-e dor de asta.
‎Și vreau să știi că au fost clipele
‎cele mai fericite din viața mea.
‎Te iubesc.
‎- Bună, María! ‎- Scuze.
‎Ea e Marina, un nou rezident.
‎A venit săptămâna asta. ‎Va lucra în spital câteva luni.
‎- Bună, Marina! ‎- Ce faci?
‎- Bine. ‎- Cum a fost aseară?
‎Nu prea bine. Am avut dureri.
‎- Și greață? ‎- Și asta.
‎- Liniștește-te. Ne vom ocupa de asta. ‎- Bine.
‎- Ai absolvit demult? ‎- În decembrie, nu demult.
‎- Grozav! ‎- Da.
‎- Ce specialitate? ‎- Cardiologie.
‎- Bună! ‎- Dnă doctor!
‎- Cum mai e? ‎- Nu prea bine.
‎Simte puțină durere.
‎Să vedem!
‎Să văd!
‎- Aici? ‎- Da.
‎- Ca o întindere de mușchi, nu? ‎- Da.
‎Dacă devine mai intens, ‎va trebui să-i administrăm morfină.
‎Da? Nu putem aștepta puțin?
‎De ce? Nu, va ușura durerea.
‎Nu știu. Pentru că nu e așa de rău.
‎Te vei simți mai bine. ‎Nu te priva de asta.
‎Fede, să ne organizăm puțin, da?
‎Nu știm cât va sta aici.
‎Până se va mai întrema.
‎Dar o știi pe Marie.
‎Într-o zi, va spune: „M-am săturat.”
‎Și va organiza totul, inclusiv data.
‎Dar nu e vorba de ea aici, ‎ci de tine și de Tomy.
‎Am aranjat grădinița lui Tomy ‎cu mama și tatăl lui Marie.
‎Lasă grădinița! Trebuie să mănânci.
‎Nu poți trăi cu sendvișuri.
‎Dacă stai o lună, două aici, ce faci?
‎Nu te putem invita la noi. Locuim departe.
‎Perfect. Mersi. Mă voi descurca. Da.
‎Dar trebuie să te schimbi, ‎să ai haine curate…
‎Scutește-mă, Maru! Mi-e greu.
‎- N-ai făcut duș de două săptămâni? ‎- Vrei să știi?
‎- E scârbos. ‎- Maru are dreptate.
‎Trebuie să ne organizăm.
‎Da, vizitele, de exemplu.
‎Nu poți sta aici toată ziua.
‎Bine.
‎Încep o discuție de grup fără Marie,
‎cu mafia de 12 fete și cu Charlie
‎și vom organiza toate vizitele ‎de luni până luni.
‎Alo?
‎Cine e?
‎Bună! Ce mai faci?
‎Da, l-a primit.
‎Da, i-a plăcut.
‎Mulțumesc mult.
‎Pa!
‎Era Lu, fata cu jurnalul.
‎E prietenă cu Marie din alt grup, nu?
‎Grupul de artizanat. Porcăria aia.
‎E grozavă, oricum.
‎Brodează, dar e grozavă.
‎Am o durere nouă în fiecare zi. ‎Acum mă doare mult spatele.
‎Da. Stai mult în pat.
‎Vom încerca să cerem o saltea cu aer.
‎- Nu mă durea ieri. ‎- Ușurel!
‎Nu, corpul tău e mai fragil. ‎Ești mai sensibilă.
‎Ține perfuzia, te rog.
‎E frumos afară, nu?
‎Da, e soare.
‎Vreau să văd.
‎- Mergi singură? ‎- Da.
‎Ești bine?
‎Fac o macara enormă acolo.
‎Știi dacă construiesc ceva?
‎Un mall, se spune.
‎E greu de înțeles că lumea ‎continuă după noi,
‎dar trebuie să acceptăm.
‎Sau nici măcar asta.
‎Suntem atât de irelevanți pentru univers, ‎încât nu dă doi bani dacă acceptăm sau nu.
‎Chiar dacă vrei să cobori, să urci
‎dacă vrei să oprești ‎un carcinom metastatic de nivel 100,
‎ca să-ți vezi fiul terminând școala,
‎lumea continuă și, pe deasupra, ‎merge tot mai repede.
‎Ce e, María? De ce ai nevoie?
‎Am nevoie urgent la toaletă. O să vomit.
‎Ce-a fost asta?
‎Să mergem!
‎Ți-am zis că nu e o idee bună ‎să dormi acolo.
‎Dacă mai vomiți, îți punem o sondă.
‎- Da. ‎- Da?
‎- E mai bine? ‎- Da.
‎- Te simți mai bine? ‎- Da.
‎Pentru orice altceva, cheamă-mă.
‎- Da? ‎- Da.
‎N-am văzut nimic. La culcare!
‎Mulțumesc.
‎De ce nu mi-ai zis că ți-e rău?
‎Dormeai dus și trebuie să te odihnești.
‎Și ar trebui ‎să pot merge singură la toaletă.
‎Ar trebui.
‎AM VOMITAT MAI MULT DECÂT AM MÂNCAT.
‎CONFIRM CĂ E IMPOSIBIL SĂ VOMIȚI ‎FĂRĂ SĂ PLÂNGI.
‎NU PLÂNG NICIODATĂ ÎN FAȚA IUBITULUI, ‎DAR SUNT OM,
‎NU MĂ POT ABȚINE MEREU.
‎DIN FERICIRE, CORPUL MEU S-A HOTĂRÂT ‎SĂ DOARMĂ 14 ORE,
‎FIINDCĂ DEVIN AGITATĂ STÂND ÎN PAT
‎ȘI NU POT FACE ABSOLUT NIMIC.
‎AM AVUT SPĂLĂTURI STOMACALE ASEARĂ. ‎LE RECOMAND. MĂ SIMT GROZAV ACUM.
‎CE FRUMOS E CE-MI SPUI!
‎SPER CĂ-MI VOI REVENI. ‎ASTA E TOT CE CONTEAZĂ.
‎BUNĂ SEARA! UNII AU ‎UN CRUCIFIX DEASUPRA PATULUI,
‎EU AM SERUL.
‎MÂINE VOI RĂSPUNDE LA MAI MULTE MESAJE.
‎ACUM AM DE TERMINAT O CARTE. ‎NU SE ȘTIE…
‎Sunt înnebunită ‎după coapsele tale puternice,
‎după frizura Mick Jagger, ‎după gura ta care are gustul alei mele.
‎Ești ca mine când eram mică. ‎Dar simt că ești mai fericit.
‎O fi doar dorința mea?
‎Aș vrea să merg departe,
‎pe un câmp pe care să fugi, să țipi.
‎CAPITOLUL 21: GÂNDURI STUPIDE
‎Sunt invidioasă pe cei ‎care te vor vedea crescând.
‎Felicitări pentru articolul despre soție!
‎- Ce articol? ‎- Din ‎Clarín.‎ Nu l-ai citit?
‎- Nu. ‎- Ți-l aduc eu.
‎Poftim!
‎O FEMEIE IMPRESIONEAZĂ PE TWITTER
‎- De când e? ‎- E ziarul de azi.
‎POVESTIND DESPRE LUPTA CU CANCERUL
‎- Păstrează-l. Sigur. ‎- Îl aduc înapoi.
‎Marie.
‎- Da? ‎- Uite ce scrie-n ‎Clarín!
‎Ce e asta?
‎Cine e autoarea? O știi?
‎Nu. L-ai citit?
‎Da. E un articol grozav.
‎- Serios? ‎- Da, serios.
‎Ce mai faci, Maru?
‎Habar n-am, nu știu.
‎Cică în versiunea digitală ‎articolul e pe toată copertă.
‎Da. Ți-o dau.
‎Bună! Ce mai faci?
‎Nu, habar n-am.
‎Întreabă fetele.
‎Vezi?
‎Devin celebră. Prea târziu.
‎Bine.
‎Pe curând! ‎Ne vedem după-amiază. Te pup.
‎Crezi că ne vor deranja ‎cu interviurile acum?
‎Ce e scandalul ăsta?
‎- Ai văzut? ‎- Ești vedetă acum?
‎- Bună! ‎- Nu pot să cred!
‎Nu?
‎E nedrept că devii celebră ‎pentru cancer, nu pentru fund.
‎Nu pot să cred!
‎Așa un fund frumos!
‎Mă doare burta.
‎Te ajut să urci în pat? Te-ai descurcat.
‎Mă ajuți să ridic spătarul, Hernán?
‎Te-a sunat presa?
‎Da, dar nu-mi pierd timpul ‎cu prostii acum.
‎- Cine te-a sunat? ‎- O emisiune matinală.
‎- Care? ‎- De la Canalul 11.
‎Emisiunea lui Vero Lozano?
‎Da. A lui Vero Lozano.
‎- O să dai interviu. ‎- Nu. De ce-aș face asta?
‎- De ce? ‎- E urmărită de toată lumea!
‎De ce mi-ar păsa? Ce importanță are?
‎Ai dreptate. Nu știu.
‎- Mi-ai adus de mâncare? ‎- Nu.
‎După ce-ai pățit azi-noapte, ‎nu-ți mai aducem.
‎- Dar ți-a adus ceva Hernán. ‎- Ce?
‎Da.
‎Boxa.
‎- Mersi! ‎- Ca să asculți muzică.
‎Mulțumesc mult!
‎Nu, asta e a ta. ‎E cea pe care o iei la muncă.
‎Nu contează. E a ta acum.
‎Mulțumesc.
‎- Bună! ‎- Bună dimineața!
‎'Neața! Știți unde e dr. Vigna?
‎Îl sun.
‎Dr. Vigna, contactați ‎biroul de informații, vă rog.
‎Mulțumesc.
‎La biroul principal sunt ‎lucruri ale soției dvs.
‎- Ce fel de lucruri? ‎- Cadouri.
‎- Bine, le iau mai târziu. ‎- Bine.
‎Alo? Da, doctore.
‎Soțul pacientei din salonul 216 vă caută.
‎Bine, perfect. Puteți urca la biroul lui.
‎- Grozav. Iau lucrurile mai târziu. ‎- Voi anunța.
‎Bună ziua!
‎- Federico, intră! ‎- Mă scuzați.
‎- E frumos articolul din Clarín! ‎- Da.
‎Mersi că ai menționat spitalul.
‎N-am avut nicio legătură. ‎Nici nu știm cine l-a scris.
‎Stai jos!
‎Dle doctor, Canalul 11 vrea ‎un interviu cu María.
‎- În direct? Cu camere? ‎- Da.
‎E interzis accesul cu camere aici.
‎Știi că fac tot ce pot.
‎Dar nu se poate intra cu plante, ‎în grup sau cu copii.
‎Totuși, vă permit asta. Dar fără camere.
‎- Consiliul m-ar omorî. ‎- Bine.
‎De ce nu dați interviul prin telefon?
‎Poate că da.
‎E mai bine. ‎Nu știu dacă vrea să apară așa.
‎Nu-i pasă de asta.
‎Da, în fine. Contează doar ce spune, nu?
‎Cât mai durează până sună?
‎Trei minute.
‎- Te mai doare? ‎- Puțin.
‎- O să cer morfină. ‎- Nu, așteaptă! Nu.
‎- Nu poți da interviul cu dureri. ‎- O să suport.
‎Nu vreau s-o iau acum, ‎o să salivez ca o proastă.
‎Nu vreau asta.
‎Asta e emisiunea!
‎Rețelele de socializare sunt mereu
‎nu numai de relaxare, ‎ci și pentru comunicare, proteste…
‎- A apărut? ‎- Încă nu.
‎…în 140 de caractere, ‎dar și pentru a vorbi despre boli,
‎pentru a căuta un alt om
‎care poate avea aceeași experiență.
‎Am aflat povestea deosebită ‎a Maríei Vázquez.
‎Are cancer, ‎lupta împotriva cancerului cu tratamente
‎și e în ultimele stadii ‎ale chimioterapiei.
‎Cancer ovarian. María, a povestit totul ‎prin mesaje. Va citi Leo.
‎Vedem câteva mesaje scrise María Marie ‎și vorbim cu ea.
‎„Doctorița a zis să nu evit morfina.”
‎MARÍA LUPTĂ CU CANCERUL
‎„Mai bine nu vă arăt toate rahaturile
‎și trăiesc în continuare, ‎dar mulțumesc pentru mesaje.”
‎E în direct. María Vázquez, ce faci?
‎Suntem Vero și Leo. Cum te simți?
‎Bună, Leo! Bună, Vero!
‎Bună! Ce faceți?
‎Mulțumesc că m-ați sunat.
‎- N-aud nimic! ‎- Face microfonie! Ce să fac?
‎Acum șapte luni, ‎am avut o operație radicală,
‎o histerectomie.
‎Mi-au extirpat totul. ‎M-au scobit cu totul.
‎Eram complet goală.
‎Mai mult ca niciodată.
‎Și, de atunci, am început ‎să fac chimioterapie,
‎care a funcționat până n-a mai funcționat.
‎Și… Ei bine…
‎Acum nu mai e nimic de făcut.
‎Așteptăm să vină vremea.
‎Aștepți să…
‎Ceea ce spui e foarte greu, dar…
‎Momentul morții. Trebuie spus pe șleau.
‎Da, momentul morții mele.
‎Momentul morții. ‎Nu se mai poate face nimic?
‎Starea mea de sănătate e încă fragilă.
‎Nu mă pot opera și nu mai pot face ‎chimioterapie, fiind prea slăbită.
‎Totuși, sunt într-un loc ‎în care sunt îngrijită foarte bine.
‎E un loc frumos. Se poartă frumos.
‎Maria, ai scris pe Twitter că ai trecut,
‎cred, prin toate stările.
‎Ai manifestat umor, furie și ironie.
‎În ce stare ești azi?
‎Azi e ciudat, ‎fiindcă, pentru cei care mă vizitează,
‎fac un fel de stand-up despre cancer.
‎Deci, dacă nu mă găsiți vomitând ‎într-o găleată…
‎în general, sunt înconjurată de râsete.
‎Iar copilul tău are trei ani, María.
‎Te gândești la el când…
‎„AȘTEPT SĂ MOR” ‎MARÍA VÁZQUEZ LUPTĂ CU CANCERUL
‎Mă gândesc des la el. ‎Vorbesc mult cu el.
‎Înregistrăm clipuri pentru el.
‎Îi explic totul așa cum e.
‎Ce i-ai spus?
‎Îi vom spune că… peste o vreme, ‎mama nu va mai fi aici,
‎dar că va fi veșnic în inima lui. ‎Și cred că va înțelege.
‎Și soțul? Aveți o relație?
‎Vedem o fotografie cu soțul tău.
‎Fotografia asta e de la nunta mea.
‎M-am căsătorit ca o păcătoasă.
‎Eram însărcinată în șapte luni.
‎Iar el e Fede, da.
‎Soțul meu… stă cu mine,
‎are grijă de mine, e cu mine tot timpul.
‎Și când ți-au zis sau ai aflat ‎că ai cancer ovarian,
‎ai fost optimistă? Ai crezut că vei reuși?
‎Nu prea am aflat, ci am ghicit.
‎Cum a fost?
‎Am fost să fac o ecografie,
‎fiindcă aveam burta de parcă ‎eram gravidă în șase luni.
‎Iar doctorul,
‎știți cum vorbesc doctorii între ei
‎și au impresia că nu știi ‎despre ce vorbesc.
‎- Uneori, subestimează pacienții. ‎- Exact, subestimează pacientul.
‎Doctorul i-a zis ‎tehnicianului de ecografie:
‎„Pe o scară de «nu știu cât»,
‎unde 45 înseamnă mult,
‎cum ai situa-o?” Iar femeia a zis:
‎„Asta? O sută.”
‎María, câți ani ai acum?
‎Am 42 de ani și voi avea 43 în două zile.
‎- Vei avea 43 de ani în două zile. ‎- Exact, dacă apuc…
‎Voi avea 43 de ani.
‎Ai mult umor și ești ironică.
‎Nu știu dacă te ajută ‎sau dacă e scutul tău,
‎dar așa ești mereu.
‎Nu, nu mă ajută.
‎Și nici nu e un scut.
‎Așa sunt eu, de fapt.
‎Asta sunt eu.
‎Uneori, prietenii mei râd în hohote,
‎fiindcă mă vizitează ‎și sunt mai dramatici decât mine.
‎Cuvântul potrivit ar fi „acceptare”.
‎Acceptare și…
‎Iar moartea face parte din viață.
‎SUNT ÎNCĂ AICI. AM TERMINAT DE VORBIT. ‎ASTA E TOT.
‎CELEBRITATEA TE VA DOBORÎ.
‎VĂ MULȚUMESC PENTRU PROPUNERILE ‎DE TERAPII ALTERNATIVE ȘI ALTELE,
‎DAR, UNEORI, SOARTA ȚI-E PECETLUITĂ.
‎NU VOI CĂUTA PE GOOGLE NIMIC.
‎SĂNĂTATEA E O CURVĂ,
‎DAR MĂCAR MI-A OFERIT ȘAPTE LUNI ‎DE CLIPE FRUMOASE.
‎Șase. Am patru, șase, șapte.
‎Sunt șapte.
‎Așa de mult?
‎Șapte înseamnă mult.
‎Unu, doi, trei, șapte, unsprezece.
‎Paisprezece, șapte, unsprezece, ‎paisprezece, șapte.
‎Ești foarte amuzant, Tomy. ‎Spui lucruri așa de amuzante!
‎Dar nu mi le amintesc, ‎fiindcă iau o pastilă numită „Idiotol”.
‎Hai! Una. În plus, e sezonul căpșunilor.
‎Nu pot. Nu le acceptă corpul, Maru. Jur.
‎Haide! Doar una.
‎- Doar una. ‎- Poftim!
‎- Ce e asta? ‎- Mi-au schimbat salteaua.
‎- De ce? ‎- Am stricat-o cu sexul.
‎Da. Eu și fetele voiam să-ți spunem
‎să te mai potolești, ‎căci se vorbește în spital
‎că dai mereu petreceri.
‎Maru…
‎Vreau ca Fede să fie cu cineva. ‎Ajută-mă cu asta.
‎Vreau să și-o pună, să se însoare.
‎Uite ce-ți cer!
‎Marie, te-a luat abia după 18 ani. ‎Doar să și-o pună ar fi fezabil.
‎Nu, vorbesc serios. Pe bune.
‎Nu vreau să fie deprimat.
‎Vreau să și-o pună,
‎să fie fericit. Să trăiască.
‎În ciuda faptului că-mi pierd genele… ‎Ce oribil!
‎Scuze! Au adus multe pentru soția dvs.
‎- Mai multe? ‎- După emisiune. Da.
‎Deși nu mai am fund, slăbind 12 kg,
‎și am mai puțini mușchi decât un melc,
‎mă simt drăguță. Cheală și ca un schelet.
‎Le-am pus în cutii, ca să nu se piardă.
‎- Mersi. ‎- Mai e una.
‎- Încă una? O să revin, da? ‎- Da.
‎Poate părea banal, dar, să te speli ‎pe dinți, să te dai cu cremă,
‎te ajută să te simți mai bine.
‎Cancerul nu-ți fură mândria.
‎Cum arată?
‎Arăți grozav azi.
‎Da, sigur.
‎Mi-au dat trei doze de morfină.
‎Simt că plutesc.
‎Exact ce ne trebuia! ‎Pisica asta e peste tot.
‎Se numește ‎maneki-neko.
‎Aduce noroc.
‎Ce mi-au mai adus? Ce altceva?
‎O cremă, încă una, alte creme.
‎- Bună! ‎- Bună!
‎Aducem mai multe cadouri.
‎Fiindcă e mâncare, am pus-o la frigider.
‎Mai multe cadouri, María.
‎Le puteți lua voi pe astea. Nu pot mânca.
‎Fede, vezi dacă-ți place ceva. ‎Altfel, le pot lua.
‎Vițel cu sos de ton!
‎Crochete cu mozzarella.
‎- Nu. ‎- Nu pot să cred.
‎- Tort cu morcovi. ‎- Nu.
‎- Și ăsta? ‎- Ce e ăsta?
‎Un tort cu căpșuni și glazură.
‎- Lui Tomy i-ar plăcea. ‎- Poate îți place ție.
‎Luați totul, dar lăsați tortul pentru el. ‎Îl va devora.
‎Mulțumim mult.
‎Le împărțim cu colegele.
‎- Bine. ‎- Mulțumesc.
‎- Pe curând! ‎- Pe curând!
‎- Marie ! ‎- Da.
‎Au mai cerut trei interviuri.
‎Nu. E de ajuns.
‎Nici vorbă. Vezi cum poți scăpa de ei.
‎A fost de ajuns.
‎Bine.
‎Ai ales un moment bun ‎să devii celebră, nu?
‎Pare o glumă.
‎O să vorbesc cu Néstor de la Primărie. ‎Îl mai știi?
‎Poate-mi poate obține ‎un permis de handicap,
‎ca să nu mă chinuiesc cu locul de parcare ‎sau să-l plătesc.
‎- Bine. ‎- Pa!
‎- O să mergi șchiopătând? ‎- Da.
‎Așa.
‎Poți să-l aduci pe Tomy?
‎Maru îl va aduce azi.
‎Ne-am cunoscut în decembrie 1991 ‎și suntem împreună de atunci.
‎Trăiască iubirea!
‎N-aș putea să-ți doresc ‎ceva mai bun, copile,
‎decât să trăiești o astfel de iubire.
‎Sărut!
‎Doi contra unu, înțelegi?
‎Specială, pasională, furtunoasă.
‎Gol!
‎Unică, afectuoasă.
‎O iubire afectuoasă, ‎mamă, ce prostuță ești!
‎Cum a fost peste noapte?
‎Nu prea bine. Am vomitat puțin.
‎- Ai mâncat ceva? ‎- Căpșuni.
‎- Greșeala mea. ‎- Nu.
‎E-n regulă.
‎Dar, fiindcă vomiți,
‎există riscul de a-ți ajunge în plămâni.
‎Vom cere o sondă nazogastrică.
‎Bine.
‎E cam enervant la început, ‎dar te vei obișnui.
‎Ieri povesteai călătoria ta în Europa, ‎cu familia.
‎Poate e timpul pentru sedare?
‎Poate.
‎Vei ști când e timpul.
‎Termin jurnalul pentru Tomy.
‎Mai am câteva pagini. Cam zece pagini.
‎Săptămâna viitoare, poate.
‎Când îmi spui, stabilim o dată.
‎Și cum va fi?
‎Ca o zi obișnuită. Nici nu vei observa.
‎Îți creștem doza de morfină,
‎adăugăm Midazolam, un hipnotic, ‎și adormi.
‎Și nu mă mai trezesc?
‎Te monitorizăm
‎și îți dăm doza potrivită, ‎ca să nu te trezești.
‎Gândește-te de la cine îți iei adio.
‎Nu mă gândisem la asta.
‎NU SE MAI POATE FACE NIMIC, OAMENI BUNI.
‎PÂNĂ LA CAPĂT ZÂMBIND ȘI CU PUMNUL STRÂNS. ‎DAR ĂSTA E CAPĂTUL.
‎E ZIUA MEA MÂINE. ‎NU VREAU CADOURI, NICI URĂRI.
‎VREAU DOAR O PETRECERE MEXICANĂ ‎DE ZIUA MORȚILOR.
‎Noaptea, cu lumânările aprinse, ‎va arăta grozav.
‎Da. De ce nu facem poze, ca să le postăm?
‎Sau e prea mult?
‎Nu…
‎Intră!
‎- Vreau să vorbesc cu tine. ‎- Ce e?
‎Cum se simte?
‎Charlie…
‎Ce-a zis doctorul?
‎Nimic, ce să spună?
‎Uneori, doctorii se consultă între ei, ‎vorbesc între ei.
‎- Ai adus un cadou? ‎- Da.
‎A zis că nu vrea cadouri.
‎Doar două cărți de Puck, ‎ca să-și termine colecția.
‎Bine. Haide!
‎Doarme.
‎După ce i-au dat…
‎Hai la cantină! ‎O lăsăm să se odihnească puțin.
‎Vin imediat.
‎- Pe curând! ‎- Bună!
‎- Credeam că dormi. ‎- Nu.
‎Ce ai acolo?
‎Un hamburger.
‎Îl mănânc afară, ca să nu poftești.
‎Nu, nu mi-e foame.
‎Bună!
‎Mănâncă-l aici.
‎- Ți-am adus și ce mi-ai cerut. ‎- Bine.
‎Citeam o carte ‎pe care mi-a dat-o Charlie de ziua mea.
‎Dintre cele două cărți de Puck.
‎Nu pot să cred că și-a amintit.
‎E un geniu.
‎PUCK CÂȘTIGĂ
‎- Ai trecut pe acasă? ‎- Da, Rosa fusese acolo.
‎Ai plătit-o?
‎Nu, mi-a zis s-o plătesc ‎săptămâna viitoare.
‎Îți transmite salutări.
‎Ce altceva?
‎Am plătit factura la telefoane.
‎Ambele cu penalități de întârziere.
‎Fereastra lui Tomy are infiltrații.
‎Așa că, imediat ce am timp,
‎o scot și o etanșez din nou.
‎Bine.
‎Florile sunt perfecte. ‎Îi transmit și ele salutări.
‎Fă-le o poză!
‎O să fac.
‎I-am dat un cadou directoarei ‎de grădiniță. Ne-a găsit un loc liber.
‎Fede, stabilim o dată?
‎- Ai vorbit cu Vigna? ‎- Da.
‎Mi-a zis să-l anunț când stabilim data.
‎Bine.
‎Ar putea fi o vineri.
‎Ce părere ai?
‎E bine.
‎Mai întâi, o să vorbim cu Tomy.
‎Mâine sau poimâine.
‎Fiecare înțelegere are o capcană.
‎Fede se înțelesese ‎să fim împreună până la moarte.
‎Federico!
‎Dar n-a citit ce scria mărunt.
‎Ce faci?
‎Vreau ca un notar ‎să confirme că María e de acord
‎cu sedarea ei fatală.
‎- Au fost probleme? ‎- Nu.
‎- E bine să ai așa ceva. ‎- De unde iau un notar?
‎Întreabă la recepție. ‎Ei știu un birou din zonă.
‎- Trebuie să vină? ‎- Ei știu ce să facă.
‎- Merg chiar acum. ‎- Anunță-mă. Stau până târziu.
‎Poate că nu și-a imaginat ‎că momentul va veni așa de repede.
‎Dar s-a terminat pentru mine.
‎- La ce etaj e notarul? ‎- Al treilea.
‎Mulțumesc.
‎Aș fi preferat să mă ducă la Paris,
‎dar, acum, cel mai bun cadou posibil ‎e să-mi aranjez moartea.
‎Bună ziua!
‎Îl caut pe dl notar Ceruolo.
‎Tatăl sau fiul?
‎Oricare. E vorba de o certificare.
‎Stați jos. Îl anunț.
‎- Mersi. ‎- Așteptați!
‎N-am mai văzut niciodată ‎așa dovadă mare de dragoste!
‎Intrați, vă rog!
‎Mulțumesc. Mă scuzați.
‎- Bună ziua! ‎- Bună ziua!
‎- Ce faceți? Stați jos! ‎- Mă scuzați.
‎Cu ce vă ajut?
‎Soția mea e internată în apropiere. ‎Aș dori autentificarea unei autorizații.
‎Aveți textul?
‎Nu, n-am nimic.
‎E un act. Am nevoie de textul tipărit.
‎Nu mi-a zis nimeni nimic.
‎Bine. Să vedem!
‎Mergeți la spital și cereți-le un model.
‎- Da? ‎- Da, merg acolo și mă întorc.
‎Nu acum. E târziu.
‎- Veniți mâine. Da? ‎- Nu se poate după program?
‎Despre ce e vorba? E urgent?
‎Soția e pe moarte și vreau să semneze ‎autorizația de sedare terminală.
‎Bine.
‎Vă aștept.
‎Haideți să facem așa!
‎Asta e cartea mea de vizită. ‎Mergeți și rezolvați.
‎O să stau aici o vreme. ‎Dacă întârziați, sunați-mă.
‎- Mulțumesc mult. ‎- Nu, vă rog.
‎Nicio problemă.
‎Îți dau toate hainele mele.
‎Fă o primă selecție. Sunt toate ale tale.
‎Rochia de mireasă a mamei, gențile ei,
‎bijuteriile antice, toate sunt ale tale.
‎Apoi, poți dona sau da restul.
‎Sau aruncă-le.
‎Fă ce vrei.
‎Dă-i broderiile mele Verei. ‎Va ști ce să facă.
‎Cât despre farduri, tu decizi.
‎Dă-i colecția Puck lui Agus, fiica Paulei.
‎Încă ceva! Aruncă lucruri.
‎Fă-o fără milă! Fede nu va putea.
‎Aruncă tu lucrurile. Orice nu e…
‎Asta e important.
‎E un CD cu formația Trío los Panchos, ‎Historia de un Amor.
‎E melodia de când ne-am întâlnit.
‎Mă punea s-o ascult ‎în primele zile ale relației noastre.
‎Caută-l și fă-l dispărut.
‎Știu că Fede îl va găsi, nu va putea ‎să nu-l asculte și se va simți groaznic.
‎Cântecul vostru nu era „Contigo Aprendí”?
‎- Nu. ‎- Cântecul lui Manzanero.
‎Nu. Nu arunca alt CD.
‎Nu. Bine. ‎Historia de un Amor.
‎Dă-i un cadou frumos doctorului Molina.
‎Bine.
‎Molina.
‎Asistentele medicale. ‎Dă-le și lor cadouri.
‎Charlie primește mașina de uscat.
‎Se va bucura mult.
‎E cel mai bun cadou.
‎Nu mai ești lângă mine, iubire
‎Sufletul mi-e plin de tristețe
‎Oprește-te! Te vei întrista și tu.
‎Am terminat. Asta e.
‎Da?
‎Dr. Vigna, sunteți așteptat la Informații.
‎- Va veni. ‎- Mulțumesc.
‎Dle doctor, ce faceți?
‎Dle doctor!
‎Am nevoie de textul pentru María.
‎Nu, lasă! Vino cu mine! ‎Directorul așteaptă.
‎- Ce s-a întâmplat? ‎- Se va rezolva.
‎Altă problemă?
‎Nu-ți face griji! O să mă ocup eu.
‎Acceptă tot ce va spune.
‎Federico, știi că o iubim mult pe María
‎și te iubim și pe tine mult.
‎Credem că tăria ‎de care dați dovadă acum e remarcabilă.
‎De asta încercăm să te facem ‎să te simți cât mai confortabil.
‎- Nu, dle doctor? ‎- Sigur.
‎Mulțumesc mult pentru asta.
‎Dar avem o problemă delicată.
‎Știi că limita dintre eutanasie și ‎sedare terminală e foarte subțire
‎și lasă loc de multe interpretări.
‎Avem mulți colegi, profesioniști,
‎care nu sunt de acord ‎cu sedarea terminală.
‎Da, cred că e o chestiune de semantică.
‎Ar trebui să-i zicem ‎„sedare compasională”, nu „terminală”.
‎Da.
‎Legea morții cu demnitate spune
‎că sedarea terminală trebuie propusă ‎de medic
‎în acord cu pacientul său ‎sau cu familia acestuia,
‎în cazul în care acesta nu poate decide,
‎în ziua în care durerea ‎devine insuportabilă
‎sau când procedurile de tratament ‎nu funcționează.
‎Dar nu putem spune ‎că o vom face în cinci zile.
‎Asta ar însemna că pacientul ‎poate trăi cu durerea,
‎că nu e insuportabil și că metodele ‎mai puțin extreme funcționează.
‎Uite ce e, Federico! Asta e ‎o practică obișnuită în clinică, nu?
‎Da, e obișnuită.
‎Însă María e persoană publică.
‎E pe coperta ‎Clarín,‎ dă interviuri la TV.
‎E urmărită pe rețelele de socializare. ‎Oamenii confundă totul.
‎N-aș fi surprins dacă cineva ar crede ‎că efectuăm eutanasii.
‎Scuze. Trebuie să răspund.
‎Uite, Federico!
‎Dacă ar fi soția mea,
‎aș duce-o acasă și aș chema pe cineva ‎pentru sedarea terminală.
‎Și nu-ți spun asta ca director de spital.
‎Ce-o să faci? O duci acasă?
‎Asta a zis directorul. În locul meu,
‎o lua acasă și o seda.
‎Păi…
‎Cred că spune asta ca să se dea mare.
‎Ce-a zis Vigna?
‎Că se va ocupa de asta.
‎E medicul-șef. Trebuie să poată face ceva!
‎Să-l lăsăm pe Vigna.
‎Îl sun pe Adrián.
‎Care Adrián?
‎Adrián e nutriționist, Fede.
‎Ce-o să zică? Ce poate face el?
‎E nutriționist, dar doctor.
‎Total pe lângă subiect.
‎Un nutriționist…
‎De ce n-o sedează în spital?
‎Ți-am zis la telefon ce vâlvă s-ar face.
‎Marie nu merită asta.
‎Sigur că nu.
‎O s-o duci acasă?
‎Da, asta e ideea.
‎Să mergem înăuntru!
‎Unde mergi cu rabla asta?
‎În nord. Spre Jujuy, la vară.
‎- N-o să ajungi departe. ‎- Așa crezi?
‎Mai vorbim peste câteva luni.
‎Nu-ți dau multe șanse.
‎Uite ce-i, Fede!
‎Sedarea acasă nu e atât de simplă.
‎N-o sedezi și gata.
‎Trebuie să fii acolo, s-o supraveghezi.
‎Trebuie să-i dai medicamentele.
‎Trebuie s-o ții adormită
‎și, în același timp, ‎să-i reduci hidratarea. Înțelegi?
‎Ar putea dura cinci, șase, șapte zile. ‎Chiar și mai mult.
‎Ce dezamăgire!
‎- E ceva mai rapid? ‎- Eutanasia e mai rapidă.
‎Îți aduc un doctor să te ajute, dacă vrei.
‎Nu.
‎Când a început totul,
‎i-am promis Mariei că o voi face eu.
‎- Explică-mi! ‎- Bine.
‎Uite! Dacă o duci acasă,
‎spune-le să ți-o trimită ‎cu cateter venos central.
‎E un cateter introdus într-o venă mare,
‎care duce la inimă.
‎- Dacă are deja unul? ‎- Nu. Sigur n-are.
‎- Își vor da seama, dacă le cer asta. ‎- N-ai pe cineva de încredere acolo?
‎Nu pentru asta.
‎Nu știu…
‎Să…
‎Și, după aia, ce fac?
‎După aia, mergi la farmacie ‎și ceri clorură de potasiu.
‎- Clorură de potasiu. ‎- Bună, Fede!
‎- Ce face Marie? ‎- Bună, Estela! Rezistă.
‎Trebuie s-o vizitez.
‎Poate o să-mi fac timp săptămâna asta.
‎Merg la mama ta.
‎- Bine. Te iau mai târziu. ‎- Bine.
‎- Trimite-i un pupic. ‎- Da.
‎- Ce să cer? ‎- Clorură de potasiu.
‎- Și mi-o dau așa? ‎- Da, se dă fără rețetă.
‎E folosită pentru diaree, vomă. ‎O iei ușor.
‎După ce o iei, mi-o aduci. ‎O să-ți pregătesc seringa.
‎Trebuie doar s-o injectezi în cateter.
‎O poți face?
‎Da.
‎Se vede la autopsie sau altceva?
‎Dacă-i fac autopsie, da.
‎Dar cine cere autopsia cuiva ‎care a murit de cancer?
‎Dacă nu-i conving cu cateterul?
‎Trebuie să pui potasiul ‎direct în perfuzie.
‎E mai lent.
‎Încearcă să aibă cateter pe venă centrală.
‎E mai rapid. Merge direct la inimă.
‎Dnă doctor.
‎- Da, ce mai faci? ‎- Putem vorbi?
‎Du-o la laborator. Ne vedem acolo. Da.
‎- Mergem acasă. ‎- Vorbește cu dr. Vigna despre asta.
‎Da, sigur. ‎Dar vreau un cateter venos central.
‎Centrală? De ce?
‎Pentru medicamente, ‎dacă are nevoie de ele.
‎Cine ți-a spus asta?
‎Doctorul ei, medicul nostru de familie.
‎Să ne sune! ‎Nu-i punem cateter venos central.
‎Trebuie să existe ‎un motiv medical concret.
‎Să ne sune!
‎Bine.
‎Mulțumesc.
‎Ce ți-a zis Adrián?
‎- Mai știi despre ce am vorbit? ‎- Da.
‎Că ai vrea ca eu să fac asta?
‎Da.
‎E puțin potasiu.
‎E rapid.
‎Adrián pregătește seringa, ‎iar eu îl bag în perfuzia ta.
‎Dacă se află?
‎E imposibil, Marie.
‎Mi-a zis…
‎Mi-a zis Adrián.
‎Nu fac autopsii pe pacienți cu cancer.
‎Nu e mai bine să mergem acasă?
‎Ba da.
‎O facem acasă.
‎Dacă mergem acasă și mor a doua zi, ‎ne vor prinde. Nu sunt proști.
‎Tomy își pierde ambii părinți. ‎Poți merge la închisoare.
‎Nu e bine.
‎Ești beat? Ai băut o sticlă de whisky?
‎- Cum adică o omori tu? ‎- Da, o voi face.
‎Am stabilit de la început.
‎O să zacă aici alte cinci luni, ‎în care ne luăm adio?
‎Cine ți-a zis că va sta cinci luni?
‎Cinci, zece zile. E aceeași tortură!
‎Nu poate trăi așa. O adorm, se trezește!
‎Cineva trebuie să-i dea potasiul ăla!
‎Zi-mi că am dreptate!
‎Nu sunt nebun. Nu pot s-o văd așa.
‎Nu. Știu că trebuie s-o omori, ‎dar sună dur când o spui așa.
‎Ai vorbit cu doctorul ăla, Vigna, șeful?
‎Nu, nu vreau să-l implic.
‎- Dar a zis că se va ocupa. ‎- A zis-o ca să scape de mine.
‎- Federico, te căutam. ‎- Ce mai faci?
‎- Merg la Marie. ‎- Bine.
‎Dr. Vigna mi-a zis că Maria ‎trebuie să semneze formularul,
‎ca să refuze ‎procedurile de resuscitare. Da?
‎După ce semnează asta, ‎va programa sedarea vineri.
‎În sfârșit!
‎A fost un coșmar.
‎Trebuie să vină notarul, ca să semneze?
‎Nu, semnătura ei e de ajuns.
‎Dar să lase rețelele de socializare!
‎- Sigur. ‎- Bine.
‎- Mulțumesc. ‎- Cu plăcere.
‎Marie! Iubire!
‎Semnează asta!
‎- Unde? ‎- Acolo.
‎Acolo.
‎Poftim!
‎Semnează acolo. Te vor seda vineri.
‎Asta e tot.
‎Cine autorizează asta?
‎Vigna.
‎Gata?
‎Merg, înainte să regrete.
‎- Calmează-te puțin. ‎- Mă grăbesc. Ce vrei?
‎Îmi organizezi întâlnirea de adio?
‎Uite-o pe Roxy!
‎- Bună! ‎- Bună!
‎Bună!
‎Sunt prima?
‎Nu, Leti a fost prima.
‎- Cum a fost? Despre ce ați vorbit? ‎- Nu știu. Ce vrei să spun?
‎- Și tu? ‎- Nu, am cerut să fiu ultima.
‎Dar nu știu dacă voi intra.
‎Nu știu…
‎La naiba!
‎Bine.
‎- Ia un Clonazepam. ‎- Da. Îmi mai dai una?
‎Nu. Două? Vei intra în salon salivând.
‎Dar plânge mult. I-aș mai putea da una.
‎- Poți lua una când ieși. ‎- Da, sau mai târziu.
‎- Aș prefera… ‎- E mult.
‎- Ți-o dau mai târziu. ‎- Urc la ea!
‎Baftă!
‎Bună, Roxy!
‎Bună, Marie!
‎Sunt o nemernică.
‎Mi-au spus de o mie de ori.
‎Îmi pare rău.
‎Liniștește-te, Roxy!
‎Niciodată…
‎E prima dată când îmi iau rămas-bun așa.
‎Nu-ți face griji.
‎Și la mine e prima dată când mor.
‎Ești mereu la fel.
‎Uite!
‎Mi-am făcut și un tatuaj.
‎O să-mi amintesc mereu de tine.
‎Când mă schimb, când fac duș, ‎când mi-o trag.
‎Când ai timp liber, mai ieși cu Tomy.
‎Da? Ia-l pe Tomy la plimbare.
‎- Nu uita! ‎- Da.
‎Salut-o pe mama ta!
‎Scuză-mă.
‎Hai aici, Charlie!
‎Nu știu să-mi iau rămas-bun. ‎Cum… Cum facem asta?
‎A fost o plăcere să te cunosc.
‎Nu știu. Așa.
‎- Cum merge construcția? ‎- S-a oprit.
‎Trebuie să mai fac rost de bani.
‎Trebuie să muncești din greu. ‎Vorbesc serios.
‎Fă bani frumoși! Mulți bani.
‎Vreau să-ți mulțumesc pentru…
‎Pentru anii în care ne-am cunoscut, căci…
‎ești singura persoană ‎cu care am putut fi spontan.
‎Sunt ateu, ca tine.
‎Dar…
‎dacă există viața de apoi…
‎dă-mi semne.
‎Nu știu…
‎Scrie-mi…
‎pe o oglindă aburită, în baie.
‎Sau pe carnețelul căptușit ‎pe care mi l-ai dat. Scrie-mi acolo.
‎Scrie ceva.
‎De ce nu pleci, Charlie, ‎dacă ai ceva de făcut? Pleacă!
‎Nu. Am anulat totul pentru azi.
‎E Ziua Z.
‎- Lucho. ‎- Bună!
‎Bună, mamă! Ce faci?
‎- Bine. ‎- Scumpule!
‎- Bună! ‎- Venim cu tine, Fede?
‎Nu. Veniți mai târziu. ‎În plus, îl las pe Tomy cu Marie.
‎Stați jos!
‎Acolo e un buton mic, ‎dacă cineva are nevoie de ajutor.
‎Îl apeși, sună un clopoțel,
‎iar clopoțelul cheamă pe cineva, ‎ca să-l repare.
‎A luat-o razna?
‎Puțin.
‎- Puțin? ‎- Da.
‎Nu prea mult…
‎Bună!
‎- Bună! ‎- Bună!
‎Bună!
‎- Bună! ‎- Așa!
‎Bună!
‎- Bună! ‎- Sunt pe hol, dacă vrei ceva.
‎- Anunță-mă. ‎- Bine.
‎- Bună! ‎- Cine e tipul cu craniul?
‎- Nu? ‎- Credeam că…
‎Care e asta?
‎Aia?
‎Față de ou prăjit.
‎Față de mandarină?
‎Am ghicit!
‎Acum e rândul meu. Concentrează-te.
‎Să vedem dacă ghicești! E greu.
‎Da.
‎E…
‎E față de banană.
‎Banană. Acum tu.
‎Și fața aia?
‎E amară?
‎Un grepfrut?
‎- Serios? ‎- Ai o stea acum.
‎- Da, pentru că am câștigat. ‎- Nu, nu ai stele.
‎Niciuna? Fără stele?
‎- Fiindcă ai pierdut. ‎- Și unde te duci când pierzi?
‎Nicăieri, rămâi aici, ca să te joci.
‎Nu ți-aș putea explica ‎cât de mult te iubesc.
‎Bucuria de a-ți vedea expresiile
‎și furia, fiindcă am plecat repede.
‎Asta e…
‎Dar viața include moartea, ‎iar adesea, într-un fel, e…
‎Nedrept? Inutil?
‎Există morți mai rele,
‎vieți fără iubire, fără bucurie, ‎pasiune sau altele.
‎Fără Fede, Marie sau Tomy.
‎Asta e o moarte tristă și dulce. ‎Gândește-te la asta.
‎O să înțelegi, băiețelule.
‎Micuțul meu Okapi.
‎Scuze! Bună ziua!
‎Puteți aștepta o clipă? E cu fiul nostru.
‎- Da! ‎- Venim la sfârșitul turei.
‎Mulțumesc! Foarte drăguț.
‎Mulțumesc.
‎SALUTARE! SUNT FEDERICO, SOȚUL LUI MARIE.
‎SUNT RESPONSABIL DE CONTUL EI,
‎FIINDCĂ EA NU MAI POATE SCRIE AICI.
‎Cât e ora?
‎Aproape 17:00.
‎A avut 2.000 de redistribuiri.
‎- Bună! Ce faci? ‎- Bună!
‎- E bine? ‎- Da.
‎- Pot întreba ceva? ‎- Da.
‎- Doza asta are efect imediat? ‎- Ce doză?
‎- Doza de sedare. ‎- Nu, asta e doza normală.
‎Cum adică? ‎Am stabilit că va fi sedată.
‎Din câte știu eu, nu.
‎A semnat formularul!
‎- Vorbește cu dr. Molina. ‎- Unde e?
‎La etajul al doilea.
‎Vin imediat.
‎Ascultați-mă! De ce n-o adormim?
‎Ascultă-mă tu. Nu sunt dispusă ‎să depășesc anumite limite.
‎- Despre ce limite vorbiți? ‎- Limitele convingerilor mele.
‎O să-l rog pe dr. Diego Vigna
‎să trimită pe cineva ‎dispus să facă ce trebuie.
‎Bine, asta e decizia dvs.
‎Dnă doctor, vă înțeleg ‎și vă respect poziția.
‎O înțeleg. Punct.
‎Dar încercați să mă înțelegi.
‎María nu poate trăi în starea asta.
‎Vomită puținul pe care-l mănâncă ‎și are dureri mari.
‎Dacă ar fi o mică speranță, ‎să zicem una la o mie,
‎aș fi de acord cu dvs.
‎Dar știți că nu există.
‎Viața e sacră pentru mine, ‎chiar și în starea Mariei.
‎Pot ucide durerea, dar nu și persoana.
‎De asta m-am făcut doctor.
‎Scuzați-mă o clipă!
‎Federico!
‎- Ce faci? ‎- Ce s-a întâmplat?
‎Îți spun eu.
‎Ne urmăresc. ‎Nu din cauza mea sau a directorului.
‎Avocatul spitalului a zis-o pe șleau.
‎Nu vrea sedare terminală pentru María.
‎Dacă o facem ‎și-i cer istoricul medical, se află.
‎- Dar nu e ilegal. ‎- S-au speriat.
‎Se tem de presă.
‎Se tem că un reporter fără scrupule
‎ar putea acuza spitalul într-un articol
‎că face eutanasie mascată.
‎Imaginează-ți „Un spital ‎își ucide pacientul.” S-ar vinde bine.
‎- Și acum? ‎- Stai liniștit!
‎Diferența e că ceea ce am fi putut face ‎în două moduri
‎vom face în șapte sau opt.
‎Ca să nu fie suspiciuni.
‎Nu va suferi?
‎Nu. Receptorii durerii ‎din creier vor fi inhibați.
‎- Dar va fi conștientă? ‎- Nu.
‎Nu va fi conștientă. Nu va suferi.
‎Sprâncenele astea frumoase sunt ‎ca ale mamei?
‎- Nu. ‎- Ca ale tatălui tău?
‎Nu.
‎Ca ale tale?
‎Am mâncat un omuleț.
‎- Știai? ‎- Da.
‎Mi-era foame și l-am mâncat.
‎Am mai mâncat alt pește.
‎Am mâncat o doamnă!
‎Am mâncat o doamnă.
‎Am mâncat un pește.
‎Să mergem la următorul pește!
‎A scăpat…
‎O să-l mănânc.
‎M-au ucis!
‎M-au ucis. Nu pot să cred.
‎- Te-au ucis. ‎- Da.
‎- Vai! ‎- M-au omorât.
‎Sunt răi.
‎Ce păcat!
‎Ce păcat! Doamne!
‎Nimic nu ține o veșnicie.
‎Nici înghețata, nici filmele,
‎nici lucrurile urâte,
‎nici cele frumoase.
‎Nici frunzele copacilor,
‎nici mami.
‎Dar voi fi rămâne în inima ta ‎până nu vei mai fi aici,
‎însă tu vei rămâne în inimile altora.
‎Astfel, nimic nu moare niciodată.
‎Și ceva durează mereu.
‎IUBEȘTE. PLIMBĂ-TE. CITEȘTE. ‎PRIVEȘTE. ASCULTĂ.
‎ASCULTĂ MUZICĂ. DESENEAZĂ. ÎNVAȚĂ.
‎LUCREAZĂ. CĂLĂTOREȘTE. ‎CONSUMĂ CU MODERAȚIE.
‎DOREȘTE-ȚI. PLEACĂ. ASCULTĂ-ȚI TATĂL.
‎PLÂNGE-TE. SUPUNE-TE. MĂNÂNCĂ. ‎ÎMBRACĂ-TE BINE.
‎ÎN FINE, FĂ CE VREI TU.
‎ȘI GÂNDEȘTE-TE LA MINE DIN CÂND ÎN CÂND.
‎Maríei Vázquez i-a fost administrată ‎sedarea letală
‎și a murit pe 21 aprilie 2015. ‎După câteva luni,
‎manuscrisul pentru fiul ei a fost publicat ‎și a devenit un succes.
‎Nu mai ești lângă mine, iubire
‎Sufletul mi-e plin de tristețe
‎Și dacă nu te mai pot vedea
‎De ce m-a lăsat Dumnezeu să te iubesc? ‎Ca să sufăr și mai mult?
‎Ai fost mereu motivul existenței mele
‎Te-am adorat nespus
‎Iar, în săruturile tale, am găsit
‎Căldura pasiunii și a iubirii
‎E povestea unei iubiri ca nicio alta
‎Care m-a făcut să înțeleg binele și răul
‎Care mi-a luminat viața
‎Iar apoi a lăsat-o în întuneric
‎Ce viață sumbră!
‎Nu voi putea trăi fără iubirea ta
‎E povestea unei iubiri
‎Subtitrarea: Daniel Onea